להורדת המאמר כמסמך טקסט לחץ כאן
שיעורי בית
ביל רורבאך 

בשנים האחרונות יותר אמריקאים בוחרים ללמד את ילדיהם בבית. מלבד העובדה שבתי ספר היום מציבים סכנות של ממש, הלומדים בבית מגיעים, לדבריהם, להישגים שמעל לממוצע, יש להם פחות בעיות התנהגות והערך העצמי שלהם גבוה יותר.

הופיע ב"הארץ", 27/07/1997.
 
אחר הצהריים מתוכנן טיול למוזיאון למדע בדרום העיר, ולכן ג'נט רודס מתנהלת בניחותא - אין צורך לתכנן במיוחד את הבוקר. תמיד יש מחר, או מחרתיים - יש זמן בשפע לסידורים כשמלמדים בבית. בעלה, קווין, עורך דין, כבר יצא למשרד. ג'נט יושבת במטבח בבית הצנוע של המשפחה בפרוורי פאוול, אוהיו, שותה קפה ומתכננת את השבוע: הטיול הראשון של דארסי בתנועת הנוער, חזרות המקהלה של הילרי, שיעורי ההחלקה על הקרח של ג'יליאן. קצת תרגילי חשבון לכל אחת מהן כל יום, הרבה קריאה, חיבורים לדארסי ולהילרי. ביום חמישי הולכים לספרייה ומתכננים שיעורים בספרדית ובצרפתית עם ילדיה של קוני, חברה טובה, שגם הם לומדים בבית. 
 על הכורסה יושבת הילרי בת ה8-, משקפי ראייה מכוסים טביעות אצבעות על חוטמה. היא מחפשת את הספר שלה בין ערימות הספרים המונחות בכל מקום בבית: בחדרי השינה ובחדר האמבטיה. ג'יליאן בת ה6- מדלגת במהירות מחדר השינה, ויורדת כרוח סערה למחשב החדש והמשוכלל שבמרתף, לעשות תרגילי חשבון. הבת הבכורה, דארסי בת ה10-, יושבת ליד שולחן האוכל ומתעלמת מהמהומה סביבה; היא לא נושאת את מבטה מהספר שהיא קוראת, היא עסוקה. יש לה ספרים לקרוא, עבודות לכתוב. 
 היום השאלה איננה בתי ספר פרטיים או ציבוריים, דתיים או פתוחים. קבוצה הולכת וגדלה במהירות של הורים בוחרת ללמד את ילדיה בבית. הם ערכו מחקר רציני, מצאו קבוצות תמיכה, עטו על ספריות, הסתייעו במשאבי מחשב ואינטרנט והוציאו את הילדים מבית הספר. 
 פיטר קובלקי בן ה17- גר בפרוור של קליוולנד ועד היום לא למד בבית הספר. עכשיו הוא לומד מתמטיקה ומדעים במכללה המקומית, ממלא פערים לפני שיירשם לאוניברסיטה, ומקבל את הציונים הראשונים בחייו: שתי תשיעיות ושמונה אחד. אביו של פיטר מלמד אלקטרוניקה והפקת טלוויזיה בתיכון הסמוך; אמו היתה מורה לאנגלית ועכשיו היא לומדת סיוע משפטי. 
 "היתרונות בלימודים בבית די ברורים", אומר פיטר. "השכלה טובה יותר, התאמה אישית של תוכנית הלימודים, השפעה חזקה של המשפחה, רצון עז ללמוד וחשיפה לאפשרויות. כמה חסרונות? ניכור, שגיאות כתיב איומות, כתב יד איום. הדבר השלילי ביותר הוא צורת החיים. אני אישית מרגיש לעתים קרובות נבדל מהאחרים. עד לא מזמן גם הייתי פרנואידי בקשר לרמת ההשכלה שלי. זאת אומרת, חשבתי שאני חכם, אבל מה באמת הולך שם מאחורי דלתות בית הספר?" ההחלטה ללמד בבית בעייתית. לעתים קרובות מתנגדים לה בני משפחה וחברים, ורק לאחרונה השתנה במעט יחסה השלילי של החברה אליה. ועדיין, הלימודים בבית מיד מעלים תהיות: מה עם הסוציאליזציה של הילדים והאם ההורים מוכשרים ללמד? והעיקר: האם זה חוקי? 
 רק לשאלה האחרונה יש תשובה קלה: אחרי יותר מעשרים שנה של מאבקים משפטיים, הלימודים בבית הם חוקיים כיום בכל מדינות ארצות הברית, אבל בכל מדינה מגבלות ודרישות משתנות. באוהיו, שם מתגוררות משפחות רודס וקובלקי, כל ילד צריך לעבור מבחנים סטנדרטיים או להציג תיק עבודות למורה מוסמך. ילד שלא יעמוד בדרישות ההערכה - עניין נדיר - עלול להישלח לבית הספר. על פי הערכות שונות, מספר הילדים הלומדים היום בבית בארצות הברית הוא לכל הפחות 700 אלף, ויש הסבורים שהמספר מגיע אף ל2.5- מיליון; ב1970- למדו בבית 15-10 אלף ילדים בלבד. 
 אף שהלימוד בבית כרוך בלי ספק בקורבן מצד ההורים (אובדן הכנסה וחיסול הזמן הפנוי), אלפים בוחרים בדרך זאת. הסיבות שונות ומגוונות: מנימוקים דתיים ועד נימוקים פדגוגיים, ממניעים פוליטיים ועד מניעים אישיים לחלוטין. יש המאמינים בחופש אישי, יש המסתייגים ממוסדות ורואים בלימוד הביתי המשך טבעי ללידה בבית, יש בעלי תיאוריות חינוכיות המשתמשים בביתם כמעבדה, יש שמרנים הסבורים שרק כך יעניקו לילדיהם את יסודות ההשכלה הראויה, וישנו כמובן הדחף לגונן: הורים רבים מודים שהאלימות, ההפקרות המינית והסמים בבית הספר היתה התמריץ העיקרי להשאיר את הילדים בבית. 
 בריאן ריי הוא נשיא המכון הלאומי לחקר החינוך הביתי באורגון, והוא מלמד את שבעת ילדיו בבית. אף שריי אינו חסר פניות, הוא מציג מחקרים מבוססים המראים שילדים הלומדים בבית מגיעים לרמת הישגים שמעל לממוצע (האחוזון ה79- בקריאה, האחוזון ה73- בלשון ובחשבון), יש להם פחות בעיות התנהגות והערך העצמי שלהם גבוה יותר. 
 רונלד ארגלאדו, מאגודת מנהלי בתי הספר היסודיים של ארצות הברית, לא משתכנע מהממצאים. "יש דגש רב מדי על ציונים כראיה להצלחתו של החינוך הביתי", הוא אומר. "אני מודאג שהילדים האלה יהיו מבודדים ומפוררים; העולם שלהם מחולק לחתיכות קטנות; אין אינטראקציה עם ילדים אחרים. תחשבי על עצמך בבית הספר היסודי, אחד הדברים העיקריים היה השהייה והמשחקים עם החברים. קשה לילדים לשמור על קשרי חברות בלי בית הספר".
 אבל פיטר קובלקי אינו מייחס לטענות מסוג זה חשיבות רבה. "בשנה שעברה הייתי בשתי מסיבות תחילת שנה", הוא אומר. "עם שתי בנות. כן, יש כאלה שפגשתי דרך האינטרנט, וכאלה שפגשתי בכל מיני אירועים. פעם התנדבתי בנשף של אזרחים ותיקים והתחברתי עם מתנדבת אחרת שם. אתה יוצא ועושה כל מיני דברים, ודרך חבר אחד אתה מכיר עוד חברים, כמו שכל מבוגר מוצא חברים". 
 הדובר החשוב ביותר של התנועה לחינוך ביתי חילוני הוא עדיין חוקר החינוך ג'ון הולט, שמת ב1985-. הולט האמין שמומחים אינם מביאים תועלת של ממש, וכי מחלת התעודות היא המכרסמת בלבו של החינוך האמריקאי. אחרי שנים של ניסיונות להכניס רפורמות בבתי הספר, הגיע לבסוף למסקנה שבית הספר עצמו הוא הבעיה. ב1981- כתב את ספרו "Teach Your Own" ובו המליץ על "unschooling" למידה ההולכת בעקבות הילד ומבוססת על עניין, מתוך אמונה שילדים אוהבים ללמוד ואין צורך לומר להם איך ללמוד או מתי. מבחנים ודירוגים, ואפילו המורים עצמם, הם רעיונות מזיקים, מעכבים ומיותרים, סבר הולט. 
 ההנחה היא שמחוץ לבית הספר הילדים שומרים על אהבת הלימוד הטבעית וזוכים בהשכלה טובה יותר. הילדים לא לומדים שהמבוגרים הם האויבים שלהם, ולפיכך הם מסוגלים לפתח יחסים אמתיים עם המבוגרים הסובבים אותם; הם אינם לומדים להתגרות בילדים אחרים ולפחד מהם, ולפיכך הם מצליחים לפתח יחסים אמיתיים עם חבריהם. החינוך נהיה חלק בלתי נפרד מחיי היום-יום של המשפחה, ובין ההורים לילדים נוצר יחס אנושי, אפילו חברי. הולט כתב שבתי הספר אינם עומדים במטלה להיות הדבק המאחד את החברה האמריקאית. והם גם לא יוכלו לעשות זאת "כל עוד עליהם גם למיין את הצעירים למנצחים ולמפסידים, ולהכין את המפסידים לחיים של מפסידנות". 
בקצה השני של התנועה הגדולה ללימוד ביתי נמצאים השמרנים, רבים מהם דתיים, הסבורים שבתי הספר התמוטטו בדיוק בגלל ריבוי רעיונות כמו אלה של הולט. הם רוצים לחזור ליסודות החינוך וההשכלה, ובדרך כלל יכללו אלה את התנ"ך. כאן בכיתה שבתוך הבית יש מפות ולוח, מבחנים ושיעורים, ואף ענישה גופנית ותפילות. לאמא קוראים "המורה", ואין ספק שהיא המורה. עוד כשפולה קובלקי עצמה היתה בקולג', היא חשבה שכשיהיו לה ילדים, היא תרצה למצוא בשבילם חלופה לבית הספר. "קראתי את 'סמרהיל' של א"ס ניל ואחר כך את ג'ון הולט", היא מספרת. "פשוט הייתי מוקסמת". כשכל בני ה5- עלו על ההסעה לגן חובה, בנה הבכור פיטר נשאר בבית. 
קווין וג'נט רודס, לעומתה, לא תיכננו להעניק לבנותיהם השכלה בבית. בגן מונטסורי ראו המורות הגננות שדארסי לא מצליחה להתרכז בחדר מלא ילדים. הוריה היו מודאגים מהשינויים שחלו בה: היא היתה חוזרת הביתה נסערת, לחוצה. היא פיתחה הרגלים עצבניים ולא ישנה היטב. בני הזוג התחילו לחפש שיטות חינוך שיתאימו יותר לבתם, ואז נתקלו בתיאוריות של הולט ושל מחנכים אחרים התומכים בחינוך הביתי. "נתנו לזה שנה", מספרת ג'נט. באותה תקופה כבר התפטרה ממשרתה והחליטה ממילא להקדיש את עצמה לילדות. קווין פתח אז משרד עורכי דין משלו, ולפעמים הצליח לבוא הביתה בצהריים. וכך התחילו. 
"ידענו שהחינוך הביתי עובד מיד, כשראינו איך דארסי נרגעת", אומר קווין. "פתאום הילדה המתוסכלת הזאת היתה מסוגלת ללמוד". קווין וג'נט המשיכו לקרוא ולתכנן, השתתפו בפגישות של קבוצת תמיכה, בדקו תוכניות לימוד וצברו ביטחון. "בבית הספר, ילדה כמו דארסי היא טרף קל", אומרת ג'נט, "ולמורים, גם הטובים ביותר, אין זמן להגן על ילד פגיע יותר. לפעמים הם לא יותר טובים מהילדים". 
ומה עם השתלבות חברתית? האם הם אינם מודאגים מכך שהילדות יהיו מבודדות? ברור שקווין כבר שמע את השאלה. "אין כאן בכלל בעיה!" הוא אומר בלהט. "האם מי שמלמד בבית לא ייתן לילדים לשחק בשכונה, ללכת לצופים או להחליק על הקרח? האם חושבים שמשום מה נפסיק להיות חלק מהקהילה, לא נלך לכנסייה או לקונצרט, למוזיאון או לקניון? מה מבודד יותר, להיות עם אותם שלושים ילדים ומורה בבניין עם 500 ילדים ועוד מורים, יום אחר יום, חודש אחר חודש; או לצאת ולהתערב בקהילה הגדולה יותר כמה פעמים בכל שבוע, עם בני כל הגילים, המעמדות והגזעים?" 
לפיטר קובלקי תמיד היה ברור שיילך לקולג'. "יכולתי אמנם לעשות גם את הקולג' בלימוד בבית", הוא אומר, "אין ספק שיש לזה יתרונות. אבל כבר כל כך נמאסו עלי החסרונות של לימוד ביתי, שהייתי רוצה לנסות את החסרונות של הקולג'". גם אחיו, אדם בן ה15-, לא למד מימיו בבית ספר. "כשרק התחלתי ללמוד בבית, אף אחד עוד לא שמע על האפשרות הזאת", הוא מספר. "בחנויות היו אומרים לי, 'אתה לא צריך להיות עכשיו בבית הספר?' ואני הייתי פוצח בנאום שלי ומסביר להם שאני לא לומד בבית הספר. לא הרגשתי כמו חריג, אם כי היה לי ברור שיש אנשים שחושבים, 'איזה ילד מוזר, יש לו כל מיני אמונות משונות'". 
בשלב מסוים, כשילדים אחרים למדו בתיכון, התחיל פיטר לתעד את התקדמותו הלימודית באמצעות קשר עם בית הספר הפרטי קלונלארה שבאן ארבור, מישיגן. בית הספר הזה עובד גם עם ילדים הלומדים בבית. משפחת קובלקי, ומשפחות רבות אחרות המלמדות בבית, משתמשות לא רק בסיוע האקדמי של בית הספר, אלא גם כדי להשיג תעודה שתבדיל בין ילדיהן לבין תלמידים שלא סיימו תיכון וקיבלו תעודת  G.E.D שיש עמה סטיגמה מסוימת. 
"לקחתי את זה מאוד ברצינות", מספר פיטר. "היה לי חלום להוציא תעודת בגרות בשלוש שנים. הייתי צריך להוכיח את עצמי, להראות שאני לא פחות טוב מילדים שהולכים לבית הספר. דאגתי. היו רגעי פחד. בתחילת גיל העשרה אתה לא מבין שלכל הילדים יש רגשות של חוסר ביטחון עצמי. אתה חושב שזה משום שאתה לומד בבית. 
"עבדתי חמש שעות ביום, על השעון, ובמבט לאחור זה נראה לי עצוב. אמא שלי, כמובן, נתנה לי לעשות מה שמעניין אותי. כשהבנתי שאני לא גאון, זה היה נורא. ממש דיכאון". ציוני A.C.T (מבחן הקולג' האמריקאי) של פיטר, אגב, מציבים אותו באחוזון ה91-. לרבים כמעט בלתי אפשרי לראות את הלמידה באור שאיננו בוהק הניאון של הכיתה, עם מבחנים וציונים והקבצות, עם מנצחים ומפסידים, אמות מידה, נורמות וממוצעים שלעומתם נשפטות עבודתו ויכולותיו של כל ילד וילד. יש דבר מה נאצל, ואולי דון-קישוטי, בהתנערות מההנחות המוקדמות של התרבות בכל הנוגע לבית הספר, בצעידה לבד, באינדיווידואליזם שגם הוא אמריקאי במובהק. 
משפחת רודס ממשיכה, מחויבת עד הסוף ומתמודדת לבדה וללא רתע עם העתיד ועם אתגריו הלא ידועים. פיטר קובלקי הולך לקולג'. לעולם לא נדע אם בבית הספר התיכון היה הופך לכוכב כדורגל, מסתבך עם חברים לא נכונים, רואה במוריו דמויות מפתח בחייו, או מסתגר בגאוותו ולא מבקש עזרה לעולם.