אף מילה
מחשבה שניה על ברית מילה

עלון מס. 1 - טבת תשנ"ט - ינואר 1999
מהדורה שניה מתוקנת 

הרהורי פתיחה

כאשר החלטתי שלא לבצע ברית מילה בבני (בן שלושה וחצי חודשים), עלו בי מחשבות שונות לגבי הקושי האישי שלי.
הסיבות המוסריות, הרפואיות, ההגיוניות - כל אלו היו ברורות לי, ולא היה לי ספק לגבי תקפותן.
מה שנשאר הוא החשש מפני העימות הישיר והבלתי אמצעי ביני ובין בני - במקלחת.
מאז שנולדו ילדי, אנו נוהגים להתקלח יחדיו. מעט מאד מקלחות עברו עלי ביחידות, מאז החלה בתי הגדולה (6) להתקלח אתי. בני השני (41/2) הצטרף מאוחר יותר, וכך גם השלישי (2).
שני בני הגדולים נימולו כמו שאר בני ישראל. בתי לא (בקהילתנו מקובל למול בנים בלבד).

מאמר בו נתקלתי בעיתון MOTHERING, עסק בברית מילה. חלפתי על פניו מספר פעמים, עד שיום אחד התחלתי לקרוא בו. מיד עם תום הקריאה החלטתי - ברית מילה היא דבר נורא, מיותר, מזיק, חסר כל תועלת, ובעיקר פגיעה גסה בגופו ובנפשו של אדם. אני לא אבצע אותו לבני.
היה זה כחודשיים לפני הולדת בני השלישי (הרביעי בילדי).
אשתי היתה אז בחודש השביעי להריונה. לא ידענו מה גדל בבטנה, אך קיווינו לבת (אחרי שני בנים), וזאת ללא קשר לביצוע הברית.
התחלתי להתעניין בנושא, ולספר לאנשים שאם יהיה לנו בן - לא נבצע בו ברית. רוב האנשים התחלחלו למחשבה. ההורים שלי ושל זוגתי אף יותר. מעט מאד תמכו. כולם לא רצו לדבר על כך.

לבסוף הוא נולד. לידה טבעית, בבית, בעזרת מיילדת, וגם אחות-אשתי. כיף לא רגיל.

ההחלטה שלא לבצע ברית בבני, אשר אצלי היתה מבוססת היטב, התבססה אצל אמו רק לאחר הלידה. לפני כן היא לא רצתה להתמודד עם המחשבה. אולם לאחר לידתו, ולאחר שראינו כמה מושלם גופו, לא היה ספק גם אצלה - לא יהיה כאן שום חיתוך.

זו היתה רק ההתחלה.
החלטתי להכנס לעניין בצורה רצינית, תוך אמונה פנימית, שברית המילה היא מעשה רע מיסודו, ומנוגד לכל פעולה מוסרית מינימלית. נכון, כולם עושים זאת בארץ, אולם רובם עושים זאת תוך הסחפות בזרם המרכזי, ולא מבחירה. לדעתי, מעשה כל-כך משמעותי, יש לעשות תוך ידיעה ברורה מהן תוצאותיו, מהן סיבותיו, ובאילו עקרונות יסוד הוא פוגע, ורק אז להחליט.

כדי להדוף את הטענות הנגדיות להן נחשפתי, הן תוך כדי קריאת חומר רב שהשגתי, והן תוך שיחות עם אנשים שהיו מוכנים לשמוע ולהשמיע, החלטתי להוציא מעין עיתון תקופתי, בו ניתן יהיה לקרוא על הצדדים השונים של ברית המילה. בעיקר יבואו לידי ביטוי עובדות ודעות, אשר לא ניתן לשמוע אותם בשום פורום אחר.

כיוונים שונים יבואו לידי ביטוי בעיתון. בריאותיים, מוסריים, חוקתיים, היסטוריים, דתיים, תרבותיים, חברתיים, אנתרופולוגיים, וגם אישיים. כבר כאן אני קורא לכל קורא לתרום את חלקו, ולשלוח אלי חומר שעשוי לעניין את הקוראים.

המטרה היא להביא מידע להורים, כך שאם "יחליטו" לבצע את הברית בבנם, יעשו זאת לאחר ידיעת העובדות, התוצאות והסכנות, ולא "ייגררו" לבצע אותה, כפי שקרה לי עם שני בני הראשונים.
גם מטרה אנוכית יש לי. להביא למצב בו בני השלם, הבלתי נימול, לא יהיה היחיד בחדר ההלבשה בבריכה, או במקלחת בצבא. אני מניח שהטעון החברתי, אשר מועלה ע"י הרבה אנשים מהציבור שאינו שומר מצוות, ייפול ויהיה לא רלבנטי, ברגע שיהיו יותר הורים "אמיצים" אשר יחליטו בעד בנם, ולא רק בעד ה"מסורת".

אני מזמין את כל הקוראים, לתרום לעלון מפרי עטם, מניסיונם ומחוויותיהם,
											שלכם
												העורך

2								אף מילה - מחשבה שנייה על ברית מילה. גליון מס. 1

הצהרה של הסימפוזיון הראשון בנושא "מילה"
www.cirp.org/pages/intactivist/declaration.html

אנו מכירים בזכותו המולדת של כל אדם, להיות בעל גוף בלתי פגוע. מבלי לפגוע בדעות דתיות או גזעיות, אנו מאשרים זכות בסיסית זו.
אנו מכירים בכך שהעורלה, הדגדגן וכן שפתי הערווה הנם אברי-גוף בעלי תפקיד ונורמליים.
הורים, וכן אפוטרופוסים, אינם זכאים להסכים לניתוח בילדיהם, הכולל הסרה או שינוי של איברי מין נורמלים.
לרופאים, ולאנשי רפואה אחרים, יש אחריות לסרב לבקשה להסיר או לשנות חלקי גוף נורמלים.
רק לאדם עצמו יש את הזכות להחליט על ניתוח שאינו רפואי, וזאת רק כאשר הינו בר-החלטה ובוגר, וגם זאת רק לאחר שקיבל את כל המידע לגבי התועלת והסכנה שבניתוח שכזה.
אנו מצהירים בזאת באופן מוחלט, שלברית המילה יש קורבנות שאינם יודעים על כך שהם קורבנות.
לאחר שהיינו עדים לתוצאות הפיזיות והפסיכולוגיות החמורות של קורבנות המילה, אנו מתנגדים בזאת לכל פרוצדורה הכוללת הסרה של חלק כלשהו מעורלת הפין, או מהדגדגן או משפתי הערווה. 
אנו מתנגדים לכל מחקר עתידי אשר יעסוק במילה אצל ילודים שאינם ברי-דעת. אנו תומכים בכל מחקר עתידי אשר יבדוק את תוצאותיה של המילה.
על הרופאים מוטלת האחריות ללמד דרכים שונות לניקיון של חלקי גוף נורמלים, וכן להסביר את האנטומיה ותהליך ההפתחות של איברים כאלו.
אנו מידעים בזאת את כל הקהילה המדעית לכך, שספרות מדעיות ומחקרים מדעיים שונים פורשו שלא כהלכה עד כה, בכל הנוגע למילה.
רופאים אשר מבצעים מילה באופן שגרתי (כלומר ללא צורך רפואי מיוחד), עוברים בכך על הדיבר הראשון של הרופאים: "”Primum non nocere, כלומר: "קודם כל, אל תזיק", וכל אחד אשר מבצע חיתוך כלשהו באיברי המין, עובר בזאת על הדיבר החמישי של "הצהרת זכויות האדם" של האו"ם: "אף אחד אינו זכאי להחשף לעינוי, או לכל טיפול בלתי אנושי אחר".

הקדר, החינוך וברית המילה
ס. יזהר
מתוך: פרידה מן החינוך
זמורה-ביתן 1988

"אבל, קשה לעמוד בפיתוי הגדול שלא לתפוש בילדים הרכים כל עוד הם רכים. לתפוש בהם ולקבוע בהם צורות, ולחתום בהם חותם שלא יימחה. מופת החינוך הוא הקדר. ומה עושה הקדר? נוטל חומר לך ורך וגמיש, ועושה בו צורות ככל שיעלה בדעתו, והחומר איננו בר-התנגדות ומקבל בהכנעה מה שמעצבים בו. ואחר-כך מוסיף הקדר ונוטל ושם את הכד שכייר – באש, כדי לחסמו, שלא יוכל עוד לקבל השפעות נוספות וצורות חדשות. וכך יש כעת בידי הקדר מוצר קשיח, שצורתו הסופית היא מימוש מה שעלה בדעת יוצרו תחילה. כך הקדר, ואילו החינוך מקובל עליו שגם הוא כוח מעצב, וזו מוסכמה שאין עליה עוררים. ושהחניך הוא חומר שצרים בו צורות. ושעל כן תופשים בילדים השכם ככל האפשר כל עוד הם רכים ורופסים וניתנים לעיצוב, כדי שיעמיק העיצוב בהם פנימה ככל הרצוי למעצבים, ושהחותם שחותמים בהם לא ישתנה עוד וישאר בהם כ"טבע שני" שלהם. יש מקומות ששיוך הקטנים נעשה על-ידי סימון בלתי נמחה בגוף (ברית מילה, כוויה וכו') ואף בשאר המקומות מנסים בדרכים שונות להטביע חותם לא-יימחה בנפש הרכה. ובמילים אחרות: מבקשים לגייס כוח אדם. הקדם ככל האפשר, ל"המחנה הנכון", ולהטביע בו חותם של שייכות ולתמיד, לפני שיידע הנער לשאול שאלות, ולאחר שלא יוכל עוד למחוק כלום, אלא אם כן יכאב הדבר מאד – כהפשט עור מעל הבשר החי".

ברית מילה - התפתחותו של טקס רפואי

"ברית מילה" (Circumcision), היא כריתת העורלה באיבר המין הגברי, נפוצה במקומות שונים בעולם, ונעשית על כששית מאוכלוסית העולם. החל מהמזרח התיכון, דרך שבטים באפריקה, דרך האוכלוסיה המוסלמית של הודו ודרום מזרח אסיה, עבור אצל האבורג'ינים שבאוסטרליה ועד האינדיאנים המקומיים באמריקה, אותם פגש קולומבוס כשהגיע לשם בסוף המאה החמש-עשרה. המומיות המצריות (2300 לפסה"נ) היו נימולות (כנראה רק בני המעמד הגבוה, או הכוהנים בלבד), וציורי קיר במצריים מראים שהמנהג היה נפוץ אלפי שנים קודם לכן. 
המילה העתיקה כללה חיתוך קצה העורלה הבולט מעבר לעטרה בלבד, ללא ה"פריעה" שמקובלת החל מהמאה ה-II.
יש הקושרים את המנהג לתרבויות שסגדו לשמש, אשר החל מלפני 15,000 שנה החלו להפיץ זאת בכל העולם. אחרים טוענים שהמנהג התפתח בנפרד בכל תרבות, ולמרות הספרות הענפה שנכתבה על הנושא (וסוכמה בהרחבה באנציקלופדיה לדת ואתיקה של הסטינג  - Encyclopedia of Religion and Ethics / Hasting), עדיין לא ברור לחלוטין מקורותיו של מנהג זה.
גיל הילדים הנימולים שונה מתרבות לתרבות, החל מהמנהג היהודי לעשות זאת ביום השמיני, ועד המנהג של שבטים אפריקאים רבים, המקיימים את המילה כחלק מטקס ההתבגרות של הנערים.
המילה הגיעה אל אירופה בתקופה הרומאית, ביחד עם הנצרות, (לא ברור מה היה מעמדה בימי הביניים), ורק במאה התשע-עשרה, עם תחילת ביצוע ניתוחים מודרניים, הפכה מטקס דתי לניתוח שגרתי.
ביצוע שגרתי של מילה כמהלך מניעתי או טיפולי באוננות, הוצע לראשונה בתקופה הויקטוריאנית באמריקה. אוננות נחשבה אז כגורם למספר גדול של מחלות. ביצוע שגרתי של מילה החל להיות נפוץ בין השנים 1870 ל1920-, והתפשט אז לכל הארצות דוברות האנגלית (אנגליה, קנדה, אוסטרליה וניו-זילנד). כיום, אף אחת מהמדינות הללו אינה מבצעת מילה באופן שגרתי, והמספרים ירדו באופן דרסטי. באנגליה לא עושים כלל מילה שלא מסיבות דתיות. הארץ היחידה אשר מקובל למול יותר ממחצית מהילודים, מסיבות רפואיות, היא ארה"ב. 
בישראל נימולים כל הילודים, ביום השמיני להולדתם, כמעט תמיד ע"י מוהל. הסיבות בישראל לביצוע שגרתי של מילה אינן רפואיות אלא דתיות, וזאת למרות שרוב הציבור הישראלי אינו שומר מצוות ואינו מגדיר את עצמו כדתי. הלחץ החברתי פועל בארץ, כמעט ללא קולות מתנגדים, אם כי, כמו לגבי מצוות אחרות, כמו כשרות למשל, יש המנסים לשכנע להכרחיות המעשה, ע"י מניעים רפואיים או בריאותיים.
דר' אי. ג'יי. ספרטלינג (E.J. Spratling), אשר הטיף למען ניתוח זה אמר לעמיתיו ש"המילה היא ללא ספק החבר הקרוב והטוב ביותר של הרופא…", והכתיב את הטכניקה ב1895-, כפי שהיא מבוצעת עד היום בבתי החולים בארה"ב: "כדי להשיג את התוצאות הטובות ביותר, צריך לחתוך כמה שיותר מהרקמה הרירית, כך שכאשר הפין מזדקף, העור יעשה מתוח מאד. צריך שלא יהיה כל "משחק" בין העור והפין עצמו לאחר שפצע הניתוח נרפא. כך האדם יצטרך זמן רב יותר ומאמצים גדולים יותר, כדי להגיע לאורגזמה, כאשר ינסה "לשחק" עם עצמו. אין שום בטחון שנמנע אוננות, אולם לפחות נחוש ביטחון שעשינו כל מה שיכולנו כדי להגביל אותה אל מתחת לקו הסכנה". .E.J. Spartling, MD. Medical Record, Masturbation in the Adult, vol. 48, no. 13, September 28, 1895
רופאה אמריקאית אחרת, כתבה ב1903- על אוננות: "האוננות (בלשונה - self abuse = ניצול מיני עצמי) מניחה את היסודות לשחפת, שיתוק ומחלות לב. היא מחלישה את הזיכרון, הופכת את הילד לחסר זהירות, מוזנח וחסר מנוחה. היא אפילו מביאה אחדים לכדי שיגעון. אחרים, כאשר מתבגרים, מאבדים עצמם לדעת… אל תחשבו שהאוננות אינה מזיקה לילדכם, רק בגלל שהוא אינו סובל עכשיו. ההשפעות באות לאט לאט, עד כדי כך שהוא יהיה קרוב למותו לפני שהוא יבין איזה נזק הוא הביא על עצמו. חשוב להדגיש שרופאים רבים ממליצים עתה להפוך את המילה לניתוח מונע שגרתי…".
 (מרי ר. מלנדי,  .Melendy, MD, The Ideal Woman – For Maidens, Wives and Mothers, 1903.  Mary R.  ).
למרבה האירוניה, כאשר התחילו לקדם את נושא המילה המניעתית בארה"ב, רוב הגברים היו בלתי נימולים, והיה ידוע היטב על העורלה ותפקידיה. בשום אופן לא יכולים היו אז, להשתמש בנימוק ההיגייני. נימוק זה השתרש מאוחר יותר, כאשר רוב הרופאים היו נימולים בעצמם.
בנוסף, בכך שקידמו את נושא המילה על רקע האוננות, היה ברור תפקידיה של העורלה בריגוש המיני. למרבה הצער, חשבו אז בטעות, שהפחתת התענוג תביא להפחתת האוננות או למניעתה. זה לא היה נכון.
אחד הפעילים בנושא המילה כנגד אוננות, היה מייסד חברת הקורן-פלקס קֶלוגס', דר' ג'ון הרווי קֶלוג, אשר אמר ב1888-: "תרופה כנגד אוננות, אשר כמעט תמיד מצליחה בילדים קטנים, היא המילה. הניתוח יכול להעשות ע"י מנתח, ללא שימוש בהרדמה, משום שהכאב הקל המלווה את הפעולה ישתרש היטב במוח, בעיקר אם הוא ילווה ברעיון של עונש. אצל נשים, מצא המחבר שהשימוש בחומצה קרבולית טהורה, ישירות על הדגדגן, מהווה אמצעי מצויין לשיכוח ההתרגשות הלא-נורמלית. (ג'ון הרווי קלוג, MD. John Harvey Kellogg, MD, “Treatment for Self-Abuse and its Effects”, Plain Fact for Old and Young. Burlington, Iowa: F. Segner & Co. (1888), p. 295.).
המילה בארה"ב ובאירופה קיבלו דחיפה נוספת במשך שתי מלחמות העולם, אז נטען שהפעולה הכרחית כדי לשמור על ההגיינה של החיילים. חיילים שלא הסכימו נענשו, או שסולקו מהצבא.
ב1949- הופיעה באנגליה עבודתו של גיירדנר (Gairdner), ובעקבותיה הפסיקו כמעט לחלוטין למול מסיבות רפואיות באנגליה. גם באוסטרליה ובניו-זילנד השיעורים כיום מגיעים לכ5%- בלבד.
רק בארה"ב המשיכו לבצע באופן שגרתי מילה בילודים, וזאת למרות ששאר העולם מסתדר היטב בלי זה. ב1996- פרסם איגוד הרופאים הקנדי (ראה עמ' 6), הצהרה בה הוא מתנגד לביצוע מילה מסיבות רפואיות, ובעקבותיה הפסיקו רוב המחוזות לכסות את עלות המילה ע"י ביטוח הבריאות. מחוזות אחרים ילכו כנראה בדרכם בשנה הקרובה.
עניין המילה מעולם לא הפך לנושא במדינות אחרות, ובאסיה ואפריקה (בארצות הלא - מוסלמיות), במרכז ודרום אמריקה, ובכל אירופה, לא מבצעים כלל מילה.

(הקטע הנ"ל הוא קיצור של מאמר ארוך ומפורט, אשר נמצא כרגע בשלבי כתיבה ועריכה, ויופיע ככל הנראה באחד העלונים הבאים, במלואו).

אף מילה - מחשבה שנייה על ברית מילה. גליון מס. 1								3

ברית מילה ומיניות הגבר 

כאשר דנים בברית המילה, בעיקר בקרב אנשים שהם נימולים בעצמם, קשה להעלות את נושא המיניות הקשורה למילה, משום שבכל שיחה כזו, אינטרפטציות אישיות (מאד) עולות במחשבת הדנים, והדיון אינו יכול להיות דיון אקדמי טהור.
לדוגמא, אחת התוצאות של ברית המילה היא, שגברים נימולים מאוננים יותר, וזקוקים יותר למין אורלי לצורך סיפוקם. הנתון הנ"ל הוא נתון שנובע מתוך סקרים, אנונימים כמובן, בקרב אוכלוסיה מעורבת, של נימולים ובלתי נימולים.
בחברה שבה כולם נימולים, לא ניתן לערוך סקר כזה, יתרה מזאת, הדיון בכל הנושא מכניס אותי (כאחד המתדיינים) למחשבות "בעייתיות". האם אני מאונן יותר מאחרים? פחות? אותו דבר? האם אני אוהב סקס אוראלי? האם אסגיר את נטיותי האישיות ביותר והרגלי המיניים, רק לצורך דיון אקדמי?
אני מניח שכל אחד מהנשאלים על כך, לא יוכל להתייחס באובייקטיביות לנושא, גם בשל העובדה שלא ניתן לכמת הנאה, ובודאי לא לערוך השוואה עצמית בין מצב נימול ומצב בלתי נימול.
איך אוכל להוכיח (דבר שאני מאמין בו מאד), שלעורלה יש תיפקוד חשוב ביותר במיניות הגבר? איך אוכל להגיד זאת לאנשים ולנשים שסביבי, אשר כולם נימולים, וכולן מקיימות יחסי מין עם גברים נימולים?
האם אוכל לאמר להם: "אתה לא נהנה מחיי מין כפי שהיית יכול אילו היית שלם!". או "את לא נהנית מחיי מין עם בן הזוג שלך, כפי שהיית יכולה אילו הוא היה בלתי נימול!".

בכל זאת, למרות הבעייתיות הקשה שבעניין, אנסה לסכם את טיעוני, המבוססות בעיקר על מאמרים שקראתי (וגם מחשבות שחשבתי), כדי להציג את הנושא בצורה האובייקטיבית ביותר שאוכל.

תפקיד העורלה אצל הילד
לעורלה תפקידים שונים בחיי האדם, ואלו משתנים במשך חייו, בהתאם לבגרותו הגופנית.
בתחילת חייו, העורלה צמודה לעטרת הפין, ומאפשרת רק לשתן לעבור דרך קצה הפין החוצה. בשלב זה תפקידה העיקרי לשמור על הפין, ובעיקר על העטרה, מלכלוך הנובע מהפרשות הצואה והשתן. לרוב אין העורלה נפרדת מהעטרה באופן ספונטני, ומתקפלת מעל ראש הפין, אלא לקראת גיל שלוש, ובמקרים רבים גם יותר מאוחר, אפילו עד גיל ההתבגרות. במשך כל הזמן הזה, העורלה המכסה את העטרה של הפין, שומרת על העטרה כאיבר פנימי, ועור העטרה נשאר דק, רך ולח. 
רק לאחר שהעורלה מתחילה להתקפל אחורה, מתחילה ה"בעיה" של היגיינה, כאשר נדמה כאילו מתחת לעורלה, ועל העטרה, מתחיל להצטבר "לכלוך". 
ישנו ויכוח נוקב לגבי ה"לכלוך" הזה, שהרי הפין בגיל הזה בדרך כלל נמצא כל הזמן מאחורי תחתונים, ואינו בא במגע עם לכלוך חיצוני. ה"לכלוך" היחיד הנו תוצאה של הפרשת בלוטות חלב, הנמצאות על החלק הפנימי של העורלה. הפרשה זו נקראת "סמגמה", וההתיחסות אליה היתה תמיד כאל לכלוך. אולם, מחקרים (לאו דוקא חדשים) מראים, שדווקא הפרשה זו מכילה חומרים אנטיביוטיים ונוגדנים, אשר שומרים על האזור שלא יהיה מזוהם מחיידקים. לכן, כל עוד הילד שומר על היגיינה "נורמלית", ומתרחץ מידי פעם (גם אם לא כל יום), אין שום סיבה לסלק את הסמגמה, ועדיף להשאירה במקומה.
הטיפול היחיד (המומלץ ע"י איגוד הרופאים האמריקאים) הוא… לא לעשות כלום. מקלחת, או אמבטיה, ומים נקיים ללא סבון, מספיקים כדי לשמור על המקום נקי. יתרה מכך, מומלץ שלא לקפל בכוח את העורלה כדי לנקות את העטרה בסבון, משום שהדבר יכול לגרום לזיהומים, וזאת בשל היעדר ההפרשה המגינה של העורלה.
באחד העלונים הבאים ניתן יהיה לקרוא על הטיפול ההיגייני בילד השלם (הבלתי-נימול).

תפקיד העורלה אצל הגבר
לקראת  התבגרותו של הילד, מתחילים להתרחש שינויים באברי המין שלו, ואלו מתחילים לגדול. בשלב זה, ברוב המקרים, העורלה כבר מופרדת מהעטרה, והילד כבר חווה (יש להניח ששנים קודם לכן) בזקפות מדי פעם, במהלכם "יוצאת" העטרה מתוך העורלה, ולאחר מכן חוזרת חזרה למקומה. במקרים נדירים העורלה צמודה מידי, והזקפה מלווה בכאבים, אולם אלו מקרים יוצאי דופן, ובדרך כלל אין בעיות עם העורלה.
בגיל זה ממשיכה העורלה לתפקד כמגן על ראש הפין. יש אמנם גברים שהעורלה נמשכת אל מעבר לראש הפין, והם צריכים לקפל אותה מעט כאשר הם משתינים, אולם בדרך כלל העולה מכסה על רוב העטרה, ושומרת עליה כפי ששמרה עליה עד כה.
תפקידה העיקרי של העורלה אצל הגבר הבוגר, הוא כמובן בזמן יחסי מין.

כאמור, בעת הזקפה, מכסה עור העורלה את כל הפין, אשר מתארך בערך פי שניים, וגם נעשה עבה יותר. גם לאחר שהוא מכסה את הפין, נשארת העורלה כעור רפוי, אשר חלקו הקדמי מכוסה בשכבה רירית דקה, כמו החלק הפנימי של הלחיים, או החלק הפנימי של העפעפיים. בעת קיום יחסי מין, המגע בין הפין לבין דפנות הנרתיק של בת הזוג, הוא בעיקר בעורלה. גם השכבה הרירית הדקה, וגם העובדה שעור העורלה רפוי, גורם לכך שלא נוצר חיכוך בין הפין לדפנות הנרתיק, ובזמן התנועה פנימה והחוצה, העורלה היא זו ש"סופגת" את המגע, ועוזרת בסיכוך המקום. 

4							אף מילה - מחשבה שנייה על ברית מילה. גליון מס. 1

העורלה עצמה עשירה מאד בסיבי עצב, ובקצות עצבים, והתנועה הזו היא שגורמת לגבר את התענוג העיקרי בעת קיום יחסי מין. גם לאישה התענוג גדול יותר, משום שאין חשיבות כמעט לכמות חומרי הסיכה שהיא מפרישה, וכך התנועה של הגבר בתוכה אינה יוצרת חיכוך אלא הבדלי לחץ בדפנות הנרתיק, ולכן החוויה עדינה ומרגשת יותר.
בעורלה יש קולטני עצבים מיוחדים, הנקראים "גופיפי מייזנר". הרופאים מאמינים, שעצבים אלו, כמו שהם מופיעים בקצות האצבעות, נמצאים שם כדי לגרום הנאה, כמו גם תחושה מעודנת. זה מאפשר כנראה לגבר, להנות בזמן יחסי המין זמן רב יותר בטרם הוא פולט, משום שהוא יכול להרגיש טוב יותר מתי הוא מגיע לסף האורגזמה. עצבים אלו, הן בחלק החיצוני של העורלה, והן בחלק הפנימי, רגישים למגע עדין, ואילו אלו הנותרים בפין הנימול רגישים ללחץ בלבד.  
כך שהמנגנון ה"מקורי" של קיום יחסי מין הוא "מנגנון החלקה", ולא מנגנון החיכוך, כפי שקורה אצל גברים נימולים.
אצל גברים נימולים, עור הפין נעשה מתוח מאד בעת הזקפה, וזאת בשל העדר עור העורלה. במקרים רבים, כאשר ברית המילה נעשתה בצורה "טובה", כלומר מעט יותר מידי, ולא נשארת כמעט עורלה בבסיס העטרה, עלול הדבר להביא לכאבים בעת הזקפה, בשל העור המתוח, הצריך לתת תשובה להתארכות ולהתעבות של הפין. היות שהפין יבש לחלוטין, ואין כמעט עור רפוי, הרי שבעת החדירה והתנועות פנימה והחוצה, נוצר חיכוך בין עור הפין לדפנות הנרתיק. כדי שהחיכוך לא יכאיב לשני בני הזוג, בת הזוג צריכה להיות מוכנה לכך היטב, כלומר מעוררת מינית מספיק, כך שהפרשות הנרתיק תשמשנה כחומר סיכה. היות שכמות קצות העצבים קטנה מאד (יחסית למה שהטבע יצר), דרוש זמן רב יותר עד לשלב בו הגבר מגיע לאורגזמה. לעיתים, כאשר שלב זה מתארך עוד יותר, עלולים להיווצר סדקים וקרעים בעור הפין המתוח, ואפילו דימום.
כמובן שכל האמור לעייל אינו קורה אצל גברים שלמים.

ומה עם עטרת הפין?
העטרה, כלומר ראש הפין, נועדה מלכתחילה להיות איבר מוסתר ומוצנע, אשר נחשף רק לעיני בת הזוג, ורק בעת קיום יחסי מין. דבר זה יוצר הקבלה עם איברי המין של האישה, ובעיקר הדגדגן (שהוא המקבילה של ראש הפין), אשר אינם חשופים כל הזמן לעיניים אחרות, גם כאשר בני הזוג מהלכים עירומים. רק לאחר שהפין מזדקף, וזאת עם תחילת יחסי המין, נחשף ראשו לעיני בת זוגו, והדבר מגביר את החוויה האינטימית. 
העטרה של הפין השלם, הינה רכה, לחה ועורה עדין, ומכוסה בקצות עצבים. אלו משתתפים גם-כן ביחסי המין, בשלבים המאוחרים יותר, כאשר החדירה נעשית עמוקה יותר, והתנועות חזקות יותר.
העטרה אצל גברים נימולים, אשר נחשפת לאוויר העולם מיד לאחר ברית המילה, אינה יכולה לשמש בתפקידה המקורי. עור העורלה מתיבש, ובשל החשיפה נעשה עבה יותר וקרני יותר. בעקבות כך, הוא נעשה פחות רגיש, משום שקצות העצבים נמצאים "עמוק" יותר מתחת לעור, ורק מגע חזק יכול לעוררם. אצל גברים נימולים, לרוב אין כמעט תחושה בעור העטרה.

מין אוראלי ואוננות
העדפתם של גברים נימולים למין אוראלי, אנאלי או להגעה לאורגזמה לאחר טיפול ידני של בת הזוג, היא תוצאה של הצורך בהפעלת לחץ רב יותר על הפין, כדי להגיע לאורגזמה, דבר שמתאפשר טוב יותר בדרכים אלו, מאשר תוך כדי חדירה אל תוך הנרתיק.
האונות אצל גברים שלמים מתאפיינת במגע בעורלה, בעוד שזכרים נימולים נוטים להפעיל לחץ על גוף הפין עצמו. בנוסף, האוננות אצל גברים נימולים אורכת זמן רב יותר, וזאת בשל היעדר הרקמה הרגישה של העורלה. 
בתקופה הויקטוריאנית, ייחסו לאוננות תוצאות קשות מאד, והניחו שהיא גורמת למחלות שונות ומשונות. הדרך הטובה ביותר לפתור "בעיה" של אוננות, היתה ברית המילה, כשההנחה היתה שקשה יהיה יותר להגיע לאורגזמה, ולכן הילד יאונן פחות. אולם לאחר מכן הסתבר, שכריתת העורלה לא ביטלה את המוטיבציה לאוננות, ולא רק זאת, אלא שעתה צריך היה הילד להשקיע זמן רב יותר, ואולי גירוי חזק יותר, כדי להגיע לסיפוקו. בנוסף, הילדים (וגם המבוגרים) הנימולים, ממשיכים לאונן, אך נוטים לגמור מהר יותר ואינם שולטים היטב בעיתוי האורגזמה.

בעקבות האמור לעייל, מוצדקת אולי ההגדרה, שגברים נימולים הנם "קורבנות בלי ידיעתם". עצוב אולי למי שכבר מלו אותו, אולם נותן תקווה לאלו שעדיין לא עברו את הניתוח המיותר.

אף מילה - מחשבה שנייה על ברית מילה. גליון מס. 1								5

תגובת תינוקות בזמן ולאחר ברית מילה

מתוך: "מילה – הטראומה הנסתרת", מאת רונלד גולדמן.
 Ronald Goldman 1997. Circumcision: The Hidden Trauma. Banguard Pub., Boston.

מעל לתריסר מחקרים מאשרים את הכאב העצום המתלווה למילה. המילה תוארה כ"בין הפעולות הכואבות ביותר המבוצעות בילוד". באחד המחקרים תואר הכאב כ"חזק ומתמיד". תועדה עליה בקצב פעימות הלב ב55- פעימות לדקה, שהיא עליה ב- 50% מקצב פעימות לב נורמלי. לאחר המילה, רמת הקורטיזול בדם עלתה פי שלושה עד פי ארבעה, יחסית לרמתה לפני המילה. החוקרים מדווחים: "אדם מבוגר לא יוכל לשאת רמת כאב כזו".
הווארד סטנג וצוותו, אשר עבדו על מחקר המשותף למכון מחקר פרטי ולמכון להתפתחות הילד באוניברסיטת מינסוטה, אמרו: "אין ספק שהמילה כואבת מאד לילד. למעשה, המילה הפכה למודל המשמש לתיעוד הכאב ותגובת הלחץ אצל הילוד". הם דיווחו שהילד "יבכה במרץ, ירעד, ובכמה מקרים עורו יכחיל, כתוצאה מחוסר חמצן".

ההתיחסות למילת גברים ולמילת נשים - השוואה
www.hollyfeld.org/fgm/intro/mgmfgm.html

מילת הדגדגן, קטיעת הדגדגן ואינפיבולציה (כריתת כל איברי המין החיצוניים של האישה) באפריקה*	מילת ילודים בנים בצפון אמריקה	
"היא בסך-הכל מאבדת חתיכה קטנה מהדגדגן, רק מהחלק הבולט. הילדה אינה חסרה אותו. זה כמעט ולא כואב. סף הכאב אצל נשים הוא הרבה יותר גבוה מזה של הגברים".	"זה בסך הכל חתיכה קטנה של עור. התינוק אינו מרגיש שום כאב משום שמערכת העצבים שלו אינה מפותחת עדיין".	
"החלק הנחתך הוא מגעיל ומעורר בחילה כאשר רואים אותו. זה נעשה למען יופיו של הסדק".	"פין בלתי נימול הוא ממש מגעיל. הוא נראה כמו פין של בעל-חיים."	
"מילת נשים מגינה על בריאותה של האישה. אינפיבולציה מונעת צניחת הרחם. הוא שומר על הריח שלה כל-כך מתוק, שבעלה יתמוגג. אם היא לא תעשה את זה, היא תסריח, ויגדלו לה תולעים בתוך הנרתיק".	"פין בלתי נימול גורם לזיהומים של דרכי השתן וסרטן הפין. הוא יוצר סמגמה, והסמגמה מסריחה. פיל נימול הוא הרבה יותר נקי, ומין אורלי עם פין בלתי נימול זה דבר מאד מגעיל לאישה".	
"פות בלתי נימולה היא לא נקיה, ורק זונות מהמעמד הנמוך ירשו לבנותיהן להיות בלתי נימולות. אף גבר לא יחלום אפילו להתחתן עם אישה לא נקייה. כולם יצחקו עליו".	"פין בלתי נימול הוא מלוכלך, ורק אנשים מהמעמד הנמוך ללא שום מודעות לניקיון, ישאירו את בניהם לא נימולים".	
"להשאיר אישה בלתי נימולה מסכן הן את תינוקה והן את בעלה. אם ראש הילד ייגע בקצה הדגדגן בזמן הלידה, הוא ייוולד עם מיימת בראש. חלב האישה יהפך לרעיל. אם הפין של גבר נוגע בדגדגן של אישה, הוא יעשה אימפוטנט".	"גברים חייבים להיות נימולים, למען נשותיהם. פין בלתי נימול עלול לגרום לסרטן הרחם אצל האישה, וחוץ מזה הוא מפיץ מחלות".	
"אישה נימולה מענגת מינית את בעלה  הרבה יותר מאישה בלתי נימולה. ככל שהיא תפורה הדוק יותר, כך היא מביאה ריגוש גדול יותר לבעלה".	"גברים נימולים הם מאהבים הרבה יותר טובים, משום שהם יכולים להשאר בתוך האישה זמן רב יותר".	
"כל הנשים בעולם נימולות. זהו חלק מהיות האישה. גם אם זה כואב, ככה זה בחיים".	"גברים בכל העולם ה'תרבותי' נימולים".	
"רופאים עושים זאת, כך שזה חייב להיות משהו טוב".	"רופאים עושים זאת, כך שזה חייב להיות משהו טוב".	
סבתא מסודן: "בכמה מקומות הם חותכים רק את הדגדגן. אצלנו עושים זאת נכון. הם מסירים הכל. לא נשאר שם כלום. הכל חייב להיחתך".	"אבי, שהוא רופא, סיפר איך ביצע את המילה לבני: "טוב שאני עשיתי זאת. היתה לו עורלה די ארוכה. וידאתי שהוא יקבל מאיתנו עורלה הדוקה ככל האפשר".	
אישה בת 35 מסודן: "כן, אני סובלת מזיהומים כבר הרבה שנים. כאבי תופת. 
מה, זה בגלל המילה? איך יכול להיות שעשו לי מילה לפני יותר משלושים שנה, וזה משפיע היום על בריאותי?".	גבר בן 35 מארה"ב: "איבדתי למעשה כל עניין במין. אפשר לומר שלמעשה הפכתי לאימפוטנט. אין לי כמעט תחושה בפין, ויותר ויותר קשה לי להגיע לאורגזמה. 
מה, זה בגלל המילה? איך יכול להיות שהמילה, שעשו לי לפני 35 שנה, משפיעה עלי עכשיו. לא מאמין!".	

עמדת ארגון רופאי הילדים הקנדי -  (The Canadian Association of Pediatric)

ועדה של ארגון רופאי הילדים הקנדי סקרה ב1975- את הטיעונים בעד ונגד המילה, ופירסמה את מסקנתה, על פיה ביצוע מילה באופן שגרתי בילודים, אינו נחוץ.
בהצהרה נוספת ב1982- לא ראתה הועדה צורך לשנות את ההצהרה הקודמת, אך המליצה על מתן מידע שלם ומאוזן מצד הרופאים, כדי שהורים יוכלו להחליט אם לבצע בבנם מילה.
ב1989-, לאחר פרסום שני מאמרים של Wiswell (אחד הפעילים למען ביצוע שגרתי של מילה בילודים), על פיהם ילדים נימולים חשופים במידה פחותה לזיהומים בדרכי השתן, ביקשו ראשי האיגוד מכמה ועדות משנה לבדוק את העניין, ביניהן הועדה העוסקת בעוברים, בילודים, במחלות מידבקות ובחיסונים.
מאחר שאין עדיין שום הוכחה מוצקה, הן לגבי הסיכון שבמחלות דרכי השתן, והן לגבי הסיכון לחלות במחלות מין מידבקות בהקשר למילה, הועדה אינה מוצאת צורך לשנות מעמדתה הקודמת, השוללת ביצוע שגרתי של מילה בילודים, וזאת עד לקבלת מידע חדש.
 (מתוך: www.cirp.org/library/statements/cps3/…).

 יש שלוש צורות של מילת נשים. הנפוצה ביותר היא המילה הסונית (זו הנעשית לבנות הבדואיות בארץ) וכוללת את חיתוך כל או חלק מעורלת הדגדגן. צורה זו דומה בחומרתה או קלה יותר ממילת הבנים. הצורה החמורה (אינפיבולציה)  הנפוצה בסודן, באריתריאה, בסומליה ובמאלי כוללת את כריתת הדגדגן, השפתיים הקטנות והשפתיים הגדולות ותפירת החתך כדי להותיר פתח צר בלבד להשתנה ודימום הווסת. צורת הביניים, הנקראת חיתוך כוללת את כריתת עורלת הדגדגן, כל הדגדגן או חלקו וכל השפתיים הקטנות או חלקן. ואריס דירי, הדוגמנית נולדה בסומליה, ונעשתה בה אינפיבולציה כמקובל שם.

6							אף מילה - מחשבה שנייה על ברית מילה. גליון מס. 1

המילה האחרונה של הדוגמנית

ואריס דירי היתה ילדה תמימה בת חמש, כאשר התחננה לפני אמה שתרשה לה לעבור מילה, כמו כל הנשים בסומליה. "לאחר שאומרים לך שוב ושוב כי עד שזה לא ייעשה, תישארי מטונפת ואף גבר לעולם לא יתחתן אתך, אין לך ברירה אלא להאמין להם", היא מסבירה. "פשוט רציתי להיות כמו כל יתר הילדות". 
משאלתה התגשמה. בעוד אמה של דירי, שבכתה ועטתה כיסוי עיניים, החזיקה בה, אשה צוענייה ביצעה בה מילה בעזרת תער כהה ומלוכלך, וללא כל חומר הרדמה. עם סיום הטקס, תפרה הצוענייה את החתך. "זה כאב שלעולם לא שוכחים", אומרת דירי בלחש. מאז עברה את המילה, היא סבלה כאבי תופת בכל פעם שהטילה את מימיה. בילדותה סבלה מכאבי מחזור כה עזים, עד שהתעלפה לעתים קרובות. 
דירי, כיום דוגמנית מובילה בת 31, מנהלת בימים אלה מאבק נגד מילת הנשים. את סיפורה הביא השבועון "פיפל". בספטמבר 97' מונתה דירי לשגרירה מיוחדת מטעם האו"ם. "אני חושבת", היא אומרת, "שאלוהים נתן לי קול כדי לדבר בשם ילדות קטנות אחרות". 
סיפורה של דירי כואב, "ואותם אנשים שעל פי רוב לא מתייחסים לשגרירים, מוקסמים ממנה", אומר הד"ר נאפיס סאדק, מנהל "קרן האו"ם לענייני אוכלוסייה". דירי עצרה את הקריירה שלה כדי להרצות בכינוסי בריאות ולהעיד לפני מחוקקים. היא אף מקדמת את ספר זיכרונותיה, "פרח המדבר: המסע המופלא של נוודית במדבר", שהזמר אלטון ג'ון רוצה להופכו לסרט. "לא חשוב לה להיות דוגמנית על", אומר דנה מוריי, בן 27, חברה לחיים של דירי זה שלוש שנים ואבי בנם המשותף בן השנה וחצי. "הייעוד שלה הוא המאבק במילת הנשים". 
כשני מיליוני בנות ניצבות מדי שנה לפני הסכנה שתבוצע בהן מילה. רוב הטקסים האכזריים האלה מתקיימים במדינות אפריקה, אבל הם רווחים גם באסיה ובמזרח התיכון. חלק מהמהגרים לארה"ב הביאו עמם את המנהג, ובדו"ח שהזמינה באחרונה חברת הקונגרס לואיס סלוטר נקבע, כי יותר מ160- אלף ילדות ונשים בארה"ב נמצאות בסכנת מילה. ב1996- אישר הקונגרס חוק הקובע, כי ביצוע מילה בקטינה הוא עבירה פלילית. בנוסף, ארבע מדינות בארה"ב אסרו על מילת נשים בכל גיל. 
בשנה הבאה, כשדירי תקיים את ביקורה הרשמי הראשון באפריקה, אין בכוונתה להתווכח על הבדלים תרבותיים עם מנהיגי השבטים והאמהות. במקום זאת היא תשוחח עמם על בריאות. "זהו נושא רפואי", אומרת דירי, שכשמלאו לה 20 עברה ניתוח בלונדון כדי להרחיב מחדש את הפתח הווגינלי שלה. 
משפחתה של דירי, אחת מ12- בנות להורים נוודים בסומליה מוכת הבצורת, נדדה בחיפוש אחר מים בשביל הגמלים, הפרות והעזים שהיו ברשותה. כשהיתה בת 13 מכר אותה אביה לגבר בשנות ה50- לחייו תמורת חמישה גמלים, אולם היא הצליחה לברוח לפני שהחתן המיועד קיבל אותה לידיו. לאחר מסע קשה ברחבי המדבר היא הגיעה לבית דודתה, שם עבדה כעוזרת. עד מהרה נסעה ללונדון, שם עבדה בשירותו של דודה במשך ארבע שנים. 
כשמלאו לה 18, בעודה לבדה, שכרה דירי חדר בימק"א המקומי ולימדה את עצמה קרוא וכתוב. שנה אחר כך, כשעבדה בסניף של רשת מקדונלדס, הבחין בה צלם וביקש לצלמה. זמן קצר אחר כך היא כבר הופיעה על מסלולי הדוגמנות בפאריס ובמילאנו. מאז אף הספיקה להצטלם לכמה מגזינים מובילים של אופנה. 
לדירי יש מעט סבלנות לאנשים שאינם מסכימים עמה. כאשר התארחה בתוכנית של "קול אמריקה" תקף אותה מאזין אתיופי על כך שהיא מדגמנת; הוא כנראה לא הוטרד במיוחד ממאבקה הציבורי נגד הפגיעה באיברי המין הנשיים. "האם אתה חושב שזה בסדר שתחתוך את גופי? האם אתה חושב שזה בסדר?", היא שאלה בתוקף. "אני הולכת לנתק אותך עכשיו", אמרה לאחר שנרגעה. צוות הטכנאים באולפן החל במחיאות כפיים סוערות.
 
פורסם ב"הארץ" בתאריך 20/11/1998.

אף מילה - מחשבה שנייה על ברית מילה. גליון מס. 1								7

עשר סיבות טובות מדוע לא לבצע מילה בילדך

1.	אחוז המקרים שמופיעים סיבוכים כלשהם בעקבות ביצוע מילה הוא בין 2% ל30%-, ואף יותר מכך, במחקרים שונים המדווחים בספרות המקצועית.
2.	ב2% מהמקרים יש דימום חזק, היכול לגרום להלם ואפילו למוות (במקרים נדירים). ילדים עם בעיות בקרישת דם חשופים לסכנה גדולה אף יותר.
3.	זיהום בדרגות שונות ובמקומות שונים בגוף. שיעור ריאלי של זיהומים הוא כ10%-. זיהומים קשים עלולים שלא להירפא לגמרי ולגרום לבעיות בעתיד.
4.	חשיפת צינור השופכה.
5.	 פגיעה בעור הפין, העשויה להתבטא בצבעים שונים של הפין.
6.	כאשר מסירים יותר מידי מהעורלה, עשויים שלא להשאיר מספיק עור, ובעת זיקפה, בבגרות, נגרמים כאבים. לעיתים שיער הערווה נמשך כלפי מעלה. לעיתים יחסי מין מלווים בדימומים בשל העור המתוח. 
7.	לעיתים חלק מהעטרה של הפין מוסרת, וגורמת לחוסר סימטריה בצורת העטרה, לחיספוסה,  ולעיתים יש להסיר את העטרה לגמרי.
8.	כאשר העורלה מוסרת מהעטרה יותר מידי חזק, היא עלולה לגרום לנזק בצינור השתן, וזה עלול להיפתח מהצד במקום בקצה.
9.	ועוד בעיות רפואיות נוספות…
10.	מוות: קורה בשכיחות לא קטנה. בד"כ לא מדווחים מקרי מוות שארעו מהניתוח עצמו, אלא מתוצאות הניתוח, למשל מזיהום, שטף דם וכד'. המספרים נעים בין 1:500,000 ל 20:100,000-.

סרטן הפין וסרטן צואר הרחם, והקשר לברית מילה

הדעה שסרטן הפין יכול להמנע ע"י מילה, הולכת אחורה אל תחילת ההיסטוריה הרפואית של המילה, בשנות השמונים של המאה התשע-עשרה. הדעה אז היתה שגירוי מתמשך של איבר כלשהו, עשוי לגרום להתפתחות סרטן, כמו שגירוי מתמשך של עשן סיגריות בחיך, עלול לגרום לסרטן החיך. גירוי מתמשך של העורלה, בעקבות אוננות, או בשל פימוזיס (עורלה הדוקה), עלול לגרום לסרטן הפין. 
הדעה לפיה העורלה עלולה לגרום לסרטן הפין מקובלת עד היום, אם כי עברה תמורות רבות במהלך השנים, לפחות לגבי הדרך בה המנגנון פועל.
בשנות החמישים היתה דעה, שנתמכה במספר מחקרים, שהסמגמה (הפרשה חלבית אשר מופרשת מהשכבה הפנימית של עור העורלה, ומשמשת כחומר סיכה המאפשר תנועה ללא חיכוך בין העורלה לבין עטרת הפין), עלולה לגרום הן לסרטן הפין, והן לסרטן צואר הרחם אצל בנות הזוג המיניות של גברים בלתי נימולים. מחקר מקיף משנת 1963 דחה טענות אלו.
במכתב שנשלח לאקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, ע"י האגודה של רופאי הסרטן האמריקאים ב1996-, מצהירה האגודה שאין היא רואה במילה אמצעי יעיל ונכון למניעת סרטן הפין וסרטן צואר הרחם. בנוסף, לגבי מחקרים שהראו שנשים המקימות יחי מין עם גברים בלתי נימולים חשופות יותר להתפתחות סרטן צואר הרחם, אומרת האגודה שמחקרים אלו בוצעו לא נכון, הם מוטים, והקהילה המדעית לא לוקחת אותם ברצינות.
ב1993- פרסמו Maden ועמיתו מחקר, בו רואיינו 110 גברים שחלו בסרטן הפין בין 1975 ל1990-. 37% מהם היו נימולים. 20% נימולו כילודים. מכאן, שמילה אינה יכולה להוות אמצעי למניעת סרטן פין. סרטן הפין מופיע בשכיחות גבוהה אצל כאלו שמעשנים סיגריות, כאלו שיש להם יבלות על אברי המין, או כאלו שהיו להם 30 או יותר בני זוג מיניים.
סרטן הפין מופיע בשכיחות של כ1- על כל 100,000 גברים בשנה, אחרי גיל 50. שכיחות המחלה אינה נמוכה בארה"ב יותר מארצות אירופאיות, למרות שבארה"ב רוב הגברים נימולים. אגודת רופאי הילדים הקנדית מתנגדת לביצוע מילה לשם מניעת סרטן הפין.
גם אם בודקים את ההיבט הכלכלי, הרי שכדי למנוע 2 מקרים של סרטן הפין, יש למול כמאה אלף איש (על פי הסטטיסטיקה הקנדית), בעלות כוללת של כ3.8- מיליון דולר, שהיא פי 100 גבוהה יותר מהטיפול בשני מקרי סרטן הפין.
כדי להפחית את הסיכון לסרטן הפין, גבר צריך לשמור על היגיינה מתאימה, לא לקיים יחסי מין עם בנות זוג רבות, וכן להמנע מטבק.
מילה אינה יכולה למנוע סרטן הפין.

לגבי סרטן הרחם, ההשערה לפיה נגרמת המחלה מהסְמֶגְמָה הומצאה ע"י Wyder בשנת 1954, אולם מחקרו הוכח כמוטעה ביסודו, לאחר שהסתבר שהנשים שרואיינו על ידו לא ידעו אל נכון אם בעליהן נימולים או לא, וחלקן דיווחו על בעליהן כבלתי נימולים, בעוד שהם היו נמולים. Wyder הודה בטעותו זו ב1960-.
גם השוואה בין נשים יהודיות הנשואות לגברים נימולים, לבין נשים שאינן יהודיות, אשר נשואות לגברים בלתי נימולים, הראתה שאין הבדל בשכיחות הופעת סרטן צואר הרחם. זאת ועוד. גם נשים שבעליהן השתמשו בקונדום, אשר מונע את מגע הסמגמה, בדיוק כמו שקורה לאחר מילה (אז הסמגמה אינה קיימת), לא סבלו פחות מסרטן צואר הרחם, מאשר נשים הנשואות לגברים בלתי נימולים.
סרטן צואר הרחם מופיע בשכיחות גבוהה יותר אצל נשים שהתחילו לקיים יחסי מין בגיל צעיר, שכבו עם מספר גבוה של גברים, עישנו סיגריות או שהיו חולות במחלות מין מדבקות.
לא נמצא שום קשר בין המצאות העורלה לבין שכיחות סרטן צואר הרחם אצל בני הזוג של הגברים הבלתי נימולים.

אף מילה
מחשבה שניה על ברית מילה
עלון מס. 1 – ינואר 1999, טבת תשנ"ט

"אף מילה" הנו עלון תקופתי, היוצא כל חודשיים-שלושה, ומחולק חינם לכל המעונין. 
מטרת העלון להביא לידיעת הציבור כל מה שניתן על הטלת מום באברי מין זכריים ונקביים בכלל, ועל "ברית מילה" בפרט, וזאת ממגוון צדדים, כולל צדדים רפואיים, דתיים, היסטוריים, תרבותיים, טקסיים, וכן אישיים.
ציבור הקוראים מוזמן להגיב על הכתוב, וכן לכתוב מחשבות וחוויות אישיות.

כתובת המערכת: ת"ד 207, ראש-פינה 12000. טל. 051-979568.