אף מילה
מחשבה שניה
 על 
ברית מילה

עלון מס. 2
אדר תשנ"ט 
מרץ 1999

"אף מילה" הנו עלון תקופתי, היוצא כל חודשיים-שלושה, ונשלח חינם לכל המעונין.
מטרת העלון להביא לידיעת הציבור כל מה שניתן על הטלת מום באברי מין זכריים ונקביים בכלל, ועל "ברית מילה" בפרט, וזאת ממגוון צדדים, כולל צדדים רפואיים, דתיים, היסטוריים, תרבותיים, טקסיים, וכן אישיים. 
ההנחה היא, שידע אמיתי ונכון על ניתוח המילה, סיבותיו, תוצאותיו וסיכוניו, יביא הורים לחשוב מחשבה שניה על ברית המילה.

ציבור הקוראים מוזמן להגיב על הכתוב, וכן לכתוב מחשבות וחוויות אישיות.

ת"ד 207, ראש-פינה 12000
טל. 051-979568

הרהורי פתיחה

לפני כחודשיים וחצי יצא עלון מספר אחד של "אף מילה" לאור. הודפסו כמאתיים וחמישים עותקים, וכולם חולקו. נשלחו עלונים לעמותות וארגונים חילוניים, לחברי כנסת חילוניים, לכל חברי "העמותה נגד חיתוך באברי מין של תינוקות", ולאנשים רבים נוספים.

לא אשלה את עצמי ואומר שהתחילה דרך כלשהי לקראת מצב בו תינוק שבא לעולם לא יצטרך לסבול עוד התעללות כה קשה ומיותרת בגופו. אני לא משלה את עצמי, בין היתר בשל הקושי להביא את הדברים לאוזניהם של אנשים. 

עם זאת, במספר מקרים אני יכול כבר לרשום הצלחה. מספר אמהות, כולן חברות המשפחה, אשר הסכימו להקשיב (וכי היתה להן ברירה!?), החליטו כבר, שבמקרה של בן - לא יעשו ברית. צריך אמנם לחכות שהן תכנסנה להריון, שיהיה להן בן, ורק אז לבחון את עמידתן בלחץ החברתי, אולם בהחלט יש כאן הישג לא קטן.

אבל, כשבוחנים את המקום בו נמצאות האמהות הללו, אפשר להבין מאין הכוח שלהם להצהיר הצהרה כל-כך שונה, שלא תמיד עולה בקנה אחד אפילו עם דעת בעליהן. אלו הן אמהות, אשר בחרו, גם בתחומים אחרים, להיות שונות מהאחרים. הן בחרו לעמוד בביקורת הן של משפחתן והן של חבריהן, ובכל זאת לחיות על פי אמונתן.

וכאן אני חושב שאני מתחיל להבין, היכן צריך לבוא השינוי.

נזדמן לי לתת את העלון לאב, מיד למחרת הולדת בנו. הוא הסכים לקרוא (בעיקר מתוך כבוד אלי), אולם, תוך התנצלות, סיפר לי מאוחר יותר שהם החליטו לערוך בכל-זאת ברית. לא היה בהם הכוח לנהל מאבק (בינם לבין עצמם, ובינם לבין הסובבים אותם), בדקה התשעים. כשבנו היה בן חודש הוא סיפר לי, שהנושא לא ירד מסדר היום, והם אולי אפילו מתחרטים.

חברה אחרת סיפרה, שהיא ובעלה דיברו על האפשרות שלא לערוך ברית בבנם, אולם מהחשש מתגובת אימהּ, החליטו בכל זאת לעשות זאת. לאחר מספר שבועות, כאשר דיברו איתה על כך, אמרה הסבתא שגם היא מתנגדת לברית, ואילו רק דיברו על כך איתה, לא היו צריכים לעשות זאת.

מהתגובות האלו עולים מספר דברים.

קודם כל, החשש העיקרי, אם לא היחיד, של הורים חופשיים (חילוניים) מהמנעות מעריכת הברית לבנם, הוא קודם כל חריגה שלהם עצמם מהחברה הסובבת אותם, ורק אחר-כך חריגוּת עתידית של בנם. לא קיבלתי אף תגובה מאנשים חופשיים, אשר כוללת טיעונים כגון "זוהי מצווה מאד חשובה ליהודי", או "חשובה לנו הברית עם אלוהי אברהם", או אפילו "דורות על גבי דורות קידשו יהודים את נפשם לקיום המצווה, למרות הגזרות שהוטלו עליהם, ולכן עלינו להמשיך את המנהג גם היום" (אני מקווה להביא התייחסות מעמיקה לנושאים אלו בעתיד).

דווקא אנשים חופשיים, חושבים, ליברלים, מוכנים לעשות מעשה פוגע, מכאיב, משפיל ומזיק, וזאת רק בגלל חשש "מה יגידו".
כאן אולי דרוש שינוי מהותי בהשקפת החיים שלנו, ההורים. 
האם אנו מוכנים באמת להמשיך במנהגים ומעשים, גם אם אנו מתנגדים להם, רק בגלל לחץ חברתי? האם לא הגיע הזמן (והתנאים בארץ כשרים לכך!), שהסובלנות האישית, והאמונה העצמית בדרך בה אני בוחר/ת,  תגבר על הרצון להיות כמו כולם?

במקרה הפרטי שלי, החשש החברתי כמעט ולא עמד כשיקול, כאשר החלטתי לצאת מן המעגל. בחיינו הפרטיים, אנו עושים הרבה דברים שונים בתכלית השינוי מהחברה שמסביב. אנו לא שולחים את ילדינו למסגרת חינוכית כלשהי ("חינוך ביתי"), אנו לא משתמשים כמעט בממסד הרפואי (אלא במקרי חירום), אנו ישנים כולנו (עדיין) במיטה אחת (4 ילדים), אנו מתעקשים לעבוד כמעט רק מהבית, אנו משתדלים לעבוד רק במה שמהנה אותנו ונותן לנו סיפוק, ועוד.
אנו עושים זאת כי זה טוב, זה מתאים לנו, ולא אכפת לנו מה חושבים האחרים.

ואולי רק על הרקע הזה, ניתן לעמוד מול הלחץ החברתי לקיים מנהג רע, מיותר ופוגע, כמו ביצוע ברית מילה.
אני בטוח, שאם כל אחד יעמיד קודם כל את עצמו מול הראי, ויחליט, שהוא פועל רק על פי  מצפונו, ולא על פי מצפונם של אחרים, ההחלטות המהותיות של החיים תהיינה אחרות, טובות יותר, ובודאי פחות מזיקות.

אז גם, לא ניתן יהיה לשמוע, שהוא חתך בבשרו של בנו, רק בגלל שאמרו לו.

ובאשר לבן השלם, ברור שהוא "יורש" את השקפת העולם מהוריו. והורים אשר שלמים עם חייהם, מגדלים ילדים אשר שלמים עם חייהם, ויכולים גם לתת לילדיהם להיות שלמים, באמת. 
                                                                                                                                                      שלכם,
                                                                                                                                                                                   העורך

הרמב"ם על סיבות המילה
רמב"ם, מורה הנבוכים חלק ג' פרק מ"ט1
תרגום יוסף בכה"ר דוד קאפח (הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים)

"וכן המילה, לדעתי אחד מטעמיה מיעוט התשמיש והחלשת האבר הזה כדי שימעט בפעולה זו ויתאפק ככל האפשר2. וכבר חשבו כי המילה הזו היא השלמת חסרון בבריאה, ומצא כל מפקפק מקום לפקפק ולומר היאך נעשו הדברים הטבעיים חסרים עד שיצטרכו להשלמה מבחוץ, עם מה שיתבאר מתועלת אותו העור לאותו האבר. ואין המצוה הזו להשלמת חסרון הבריאה, אלא להשלמת חסרון המדות3, ואותו הנזק הגופני הנעשה באבר זה הוא המטרה, אשר לא יתקלקל בו מאומה מן הפעולות שבהן יציבות האדם, ולא בטלה בה ההזרעה, אבל פחתה בה הלהיטות והתאוותנות המופרזים מכדי הצורך. והיות המילה ממעטת כוח הקשוי ואפשר אף מיעוט ההנאה, הוא דבר שאין בו ספק, כי האבר כאשר הוטף ממנו דם והוסר המגן שלו מראשית גדילתו אין ספק שהוא נחלש, ובפירוש אמרו חכמים ז"ל הנבעלת מן הערל קשה לפרוש4, וזהו הגדול בסיבות המילה לדעתי, ומי החל במעשה זה, הלא אברהם אשר נתפרסם מפרישותו מה שכבר הזכירו חכמים ז"ל באמרו הנה נא ידעתי כי אשה יפת מראה את. 
ויש במילה לדעתי עוד ענין חשוב מאד, והוא שיהו כל בעלי ההשקפה הזו כלומר סוברי יחוד השם, להם סימן אחד גופני הכוללם, ולא יוכל מי שאינו מהם לטעון שהוא מהם והוא נכרי, לפי שאפשר שיעשה כן כדי להשיג תועלת או להתנכל לאנשי הדת הזו, ומעשה זה לא יעשהו האדם בעצמו או בבנו אלא מתוך דעה ברורה, כי אין זו שריטה בשוק או כויה בזרוע, אלא דבר שהיה קשה מאד מאד5.
וידוע גם ערך האהבה והעזרה המתפתחים בין בני אדם אשר כולם באות אחד והיא כעין הברית והמבטח, וכך המילה הזו היא הברית אשר כרת אברהם אבינו על הדעה ביחוד השם, וכך כל הנמול הרי הוא נכנס בברית אברהם ומתחייב בבריתו להיות בדעה על היחוד, להיות לך לאלהים ולזרעך אחריך, וגם זה ענין חשוב כמו הראשון בטעמי המילה, ואולי אף יותר חשוב מן הראשון. ושלימות מצוה זו והשרשתה לדורות לא נתקימה אלא מפני שהמילה בגיל הקטנות, ויש בכך שלוש נקודות חכמה, הראשונה אילו נשאר הנער עד שיגדל אפשר שלא יעשה6, והשניה שאינו מצטער כצער הגדול מחמת רכות עורו וחולשת דמיונו, כי הגדול יפחד ויקשה הדבר עליו במה שמדמה את המעשה לפני שייעשה7, והשלישית שהקטן מעמדו קל אצל הוריו בזמן לידתו, כי עד כה טרם התחזק בצורה במדמה הגורמת לאהבתו אצל הוריו, כי אותו הצורה שבמדמה מתוספת היא במפגשים, והיא מתפתחת עם התפתחותו, ואחר כך הולכת ויורדת ונמחית כלומר אותה הצורה שבדמיון, כי אין אהבת האב והאם לנולד בעת שנולד כאהבתם אותו כשהוא בן שנה, ואין אהבת בן שנה כאהבת בן שש, ואילו נשאר שנתים או שלוש היה זה גורם לביטול המילה מחמת חמלת האב ואהבתו אותו, אבל בזמן לידתו אותה הצורה שבמדמה חלושה מאד, ובפרט אצל האב שהוא המצווה במצוה זו8. והטעם שהמילה בשמיני, מפני שכל חי בזמן שנולד חלוש מאד בתכלית לחותו, וכאילו הוא עד כה בבטן עד עבור שבעה ימים, ואז נחשב מן היוצאים לאויר העולם9, הלא תראה כי גם בבהמות נקבע ענין זה, שבעת ימים יהיה עם אמו וגו', וכאילו הוא לפני כן נפל, וכך באדם אחר עבור שבעה נמול, ונעשה הדבר קצוב ולא נתת דבריך לשעורין.
ועוד ממה שכללה אותו הקבוצה הזו, האזהרה מלהשחית אברי התשמיש מכל זכר מבעלי החיים, נוהג לפי הכלל הקים ומשפטים צדיקים, כלומר אזון כל הענינים, לא להרבות בתשמיש כפי שהזכרנו, וגם לא לבטלו לגמרי, אלא צוה ואמר פרו ורבו, כך האברים הללו נחלשים במילה, ואין להשחיתם בכריתה, אלא ישאר הדבר הטבעי כטבעי ולהזהר מן ההגזמה. והזהיר שלא ישא פצוע דכא וכרות שפכה ישראלית, לפי שהיא ביאה נפסדת ובטלה, ועוד שאותם הנשואין יהיו מכשול לה ולכל המבקשה, וזה פשוט מאד". 

הרשב"א (שאלות ותשובות ח"ד, רנ"ג) משיב על דבריו10:
"אל תתן אל לבך לטעמי המצוות שכתב הרב ז"ל, כי יש ויש קושיות גדולות כמעט בכולן וגם בזו... וחוץ מכבוד הרב ז"ל אין משגיחין בטעמים כאלה וברוך היודע טעם גזרותיו".

הערות העורך

1.	הרמב"ם (רבי משה בן מימון), גדול הוגי הדעות והחכמים היהודיים, שהדורות הבאים כינוהו בשם "הנשר הגדול", נולד בשנת 1135 בעיר קורדובה שבספרד, ופעל בעיקר בפוסטאט (בפרברי קהיר) שבמצרים. במקביל לעבודתו כרופא בחצרו של הסולטן, כתב הרמב"ם את ספר הדינים הגדול "משנה תורה" (או "הי'ד החזקה", משום שהוא מחולק ל14- ספרים), וכן את החיבור הפילוסופי "מורה נבוכים" (שנכתב ערבית). הרמב"ם נפטר במצרים ונקבר בטבריה בשנת 1204. גישתו הפילוסופית השכלתנית התפשטה במאה השלוש-עשרה בעיקר בספרד ובדרום צרפת, אולם הרבנים השמרנים התקיפו את משנתו זו, והגיעו אפילו לשרפת כתביו בפומבי במונפלייה ובפאריס בשנת 1231.
2.	הרמב"ם אינו מסתיר את דעתו, ואינו פוחד לתת טעם למצווה החשובה ביותר ביהדות. כרופא, ידע את חשיבותה של העורלה כאיבר רגיש ותפקודי, ואת חשיבותו במהלך הפעילות המינית. מובן שההתאפקות, הן בנוגע לאוננות והן בנוגע ליחסי מין, היתה הכרחית מאז ומעולם כמכשיר בידי הדת לשלוט על האדם, ולמנוע מממנו את הנאות החיים.
3.	אחד הטעונים שהועלו בעבר ומוזכרים גם בהווה, הוא שהמילה נועדה לתקן משהו מקולקל שנברא באדם. "כל שברא בששת ימי בראשית צריכין עשייה. כגון החרדל צריכין למתק, התורמוס צריך למתק, החיטים צריכים להיטחן, אפילו אדם צריך תיקון" (בראשית רבה י"א, ו'). הרמב"ם יוצא כנגד גישה זו, ומתייחס לתיקון המידות (כלומר למוסר), ולא לתיקון הפיזי.
4.	למרות שמקובל במקומותינו, שאין המילה מזיקה לחיים המיניים של הגבר (ועל כך היתה התיחסות ב"אף מילה" מס. 1), מסתבר שהנזק בהנאה אינו נחלת הגבר בלבד, אלא גם אצל בת זוגו. הרמב"ם מתייחס כאן לעובדה שאישה שקיימה יחסי מין עם ערל, לא תרצה יותר לעזבו ולשכב עם נימול. סיכום מחקר העוסק בנושא מופיע בעמוד 7.
5.	בניגוד למקובל, ניתוח המילה אינו דבר של מה בכך, הסיבוכים רבים, והתוצאות עלולות להיות מרות (ראה עמוד 6). גם הרמב"ם ידע זאת, מה שאנו, בתקופתנו, כולל הרופאים, לא מוכנים להודות.
6.	עניין זכותו של הילד לגופו הוא אחד הבסיסים העיקריים בהתנגדות לברית המילה. גם הרמב"ם ידע, שאם ניתן את הבחירה לילד עצמו, הוא יבחר שלא לעשות זאת. האין זה מדגיש את העוולה בכך שאנו עושים משהו לאדם, שאילו ניתן היה לשאלו, הוא היה מתנגד לכך?
7.	נכון שמקובל, שמילה בגיל מאוחר יותר, דורשת תקופת מרפא ממושכת יותר, אבל זאת בהנחה שכאב של תינוק בן-יומו הוא זניח, הוא ממילא שוכח זאת, והיות שהוא בוכה גם בגלל סיבות אחרות, לא מתייחסים ברצינות לכל בכי, גם לא לבכי ולכאב של הניתוח (המבוצע ללא הרדמה). (התייחסות לעניין הכאב מופיעה בעמוד הבא).
8.	כדאי לשים לב למעמדו של האב בעניין (שעליו חלה המצווה), ולהתעלמות מוחלטת הן מרגשותיו של הבן, והן מרגשותיה של אמו, וזאת דווקא בתקופה בה הילד והאם חד המה.
9.	אין ספק בכך שתינוק בן שבעה ימים הוא יצור חלש וחסר אונים. אך האם למחרת הוא נעשה פתאום גיבור איש חיל!?
10.	מסתבר שדבריו של הרמב"ם לא נוחים לאוזניהם של פוסקים אחרים, ויש כאלו שיבטלו את דבריו, וזאת למרות גדולתו כפוסק.
התעללות בעוללים
חגית גאון
הופיע ב"הארץ", 29.06.1998.

אחד השינויים הגדולים שחלו בתחום הרפואה בעשור האחרון הוא התפיסה שלפיה תינוקות, פגים ואפילו עוברים, חשים בכאב. התפתחות בהבנת התהליכים המובילים לתחושת הכאב, הצטברות של ידע על תרופות וסמי הרדמה הניתנים לתינוקות ושינוי בגישה הפסיכולוגית כלפיהם, העלו את רמת המודעות לעוצמת הכאב של תינוקות. 
עד לפני 20 שנה בלבד רווחה הדעה בקרב רופאים ומרדימים כי תינוקות אינם חשים בכאב. בשנת 1985 גילתה קבוצת הורים בארצות הברית כי ילדיהם נותחו מבלי שנעשה שימוש בחומר מרדים ואף יותר מכך - לפגים ולתינוקות עד גיל 15 חודש הוזרק סם ה-"PAVULON", הגורם לשיתוק השרירים אך לא מונע את תחושת הכאב. הסם גרם לכך שבזמן ניתוח, למשל, נמנעה מתינוקות האפשרות לזוז או להתריע בבכי על כאבם. 
גילויים אלו הובילו לסדרה של מחקרים חדשים ודיונים אתיים ומדעיים העוסקים בכאב בתינוקות: מה מקור המיתוס בן מאות השנים כי תינוקות אינם חשים בכאב, ואם הם חשים בו - הוא שונה מכאבם של ילדים ומבוגרים? ב1873- נערך אחד הניסויים הראשונים שמטרתו היתה לעמוד על עוצמת הכאב בתינוקות. הבעות הפנים ותנועות הגוף של קבוצת תינוקות נבחנו על ידי החוקרים, שהתיזו על רגליהם, בטנם ומצחם מים ברמות טמפרטורה שונות. התינוקות הגיבו בבכי, תוך הרמת ידיהם ורגליהם בניסיון "להימלט" מהמקום. התגובה החריפה יותר היתה למים הקרים. החוקרים דיווחו כי אכן נצפים שינויים בהתנהגות התינוקות עם שינויי הטמפרטורה, אולם הם כינו זאת "רפלקס מקומי", כלומר תוצאה של מכניזם בלא חשיבות מנטלית או רגשית. 
גישה זו נבעה מהשקפת החוקרים שהמערכת העצבית והמוח אינם בשלים עדיין אצל תינוקות ותפקודם אינו שלם כשל המבוגרים. במערכת כאב מפותחת עוברים קולטני הכאב דרך סיבים עצביים בעמוד השדרה אל התלמוס, הממוקם במוח, שם מתחיל הכאב ומועבר לצדה הימני או השמאלי של קליפת המוח, בהתאם לצד שבו התקבלו גירויי הכאב. אצל תינוקות, כך סברו, דרכי המעבר והמוח אינם מפותחים מספיק ומעמוד השדרה חוזרים קולטני הכאב אל השריר הפגוע וגורמים למה שמכונה "רפלקס" (הרפלקס מתרחש על מנת "לסלק" במהירות את הכאב מהאיבר הפגוע). 
הנחה נוספת שהשפיעה על תפיסה זו, נשענת על העובדה כי כאב נתפס כחוויה סובייקטיבית של הפרט. תינוקות, כך גרסו, עדיין אינם בעלי מאגר זיכרון ואינם קושרים את הכאב לחוויות דומות שחוו בעבר. מכיוון שכך, אין ביכולתם לאמוד את הכאב ולהיות מודעים לעוצמתו כפי שיכולים מבוגרים. 
בשנת 1917 נעשו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבלטימור תצפיות על תינוקות בזמן לקיחת דם ומתן זריקות. התינוקות, כך עלה מהדיווח, הגיבו בהתגוננות. כשנלקח דם מאחת מאצבעות רגליהם, התרוממה כף הרגל השנייה תוך תנועות דחיפה והדיפה בעזרת העקב. עם מתן הזריקות נרשמו תגובות של בכי, הזזת ידיים ושינויים בהבעת הפנים. גם כאן סיכמה את הניסוי הפסיכולוגית מארי בלנטון, שקבעה כי לתינוקות יש דחפים טבעיים ורפלקסים רגישים, אולם היא לא התייחסה כלל לתחושות של כאב או סבל. 
מחקר מקיף יותר, שנעשה ב1941- על ידי חוקרת מאוניברסיטת קולומביה בשיתוף עם בית החולים לתינוקות של ניו יורק, עקב אחרי 75 תינוקות מיום לידתם במשך ארבע שנים. הוא קיים תצפית על תגובת המשתתפים לכאב של דקירות. מסקנת המחקר היתה, כי תינוקות אינם חשים בכאב עד הגיעם לגיל שלושה חודשים. התקדמות הטכנולוגיה, יחד עם המודעות הגבוהה לסבלם של תינוקות, פתחו בשנים האחרונות פתח לגילויים חדשים. במחקר שנעשה בשנת 1987 בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, גילו שני חוקרים כי קולטני הכאב הממוקמים בעור מסיימים את התפתחותם כבר בשבוע ה20- להריון, הסיבים העצביים המובילים את הכאב מחוט השדרה אל המוח מבשילים בשבוע ה29- להריון, ואילו המעברים העצביים מהתלמוס אל קליפת המוח משלימים את התפתחותם סמוך ללידה. 
אולם נדרשו גם ראיות אובייקטיביות לכך שתגובת התינוקות לכאב דומה לתגובותיהם של ילדים ומבוגרים. מחקר שעקב אחר פגים ותינוקות בזמן ברית-מילה ובדיקת דם בעקב (הדרך המקובלת ללקיחת דם מתינוקות שזה עתה נולדו), הצביע על עלייה תלולה בדופק ובלחץ הדם אצל התינוקות במשך הטיפול ולאחריו, תגובה שכיחה לכאב הנצפית גם בקרב מבוגרים. 
מחקרים נוספים הוכיחו, כי בשעת כאב חלה עלייה אצל תינוקות בכמות הזיעה שהם מפרישים ועלייה נוספת ברמת הקורטיזול בדם, הורמון המופרש בשעה של מתח וחרדה. היבט נוסף שעליו עמדו החוקרים היה השפעת הזיכרון וחוויות העבר על עוצמתו של הכאב. גם כאן גילו החוקרים כי תינוקות הם בעלי יכולת זכירה גדולה הרבה יותר ממה שסברו קודמיהם. מחקרים שהשוו בין תגובת תינוקות לחיסונים שניתנו בחודשים הראשונים לחייהם של תינוקות נימולים ותינוקות שלא נימולו, העלו כי עוצמת הכאב בקרב התינוקות הנימולים גבוהה הרבה יותר ורגישותם לכאב עוד ממשיכה חודשים רבים לאחר מכן. 
מלבד ההיבטים הפיסיולוגים ניתן ללמוד רבות על סבלם של תינוקות גם מהתבוננות פשוטה בהתנהגותם. מפתיעה העובדה כי עד לפני זמן מה נתפס בכי התינוקות כצליל מקרי, אקראי, ולא כניסיון ליצור קשר או להעביר מסר כלשהו. כיום ידוע כי מלבד היותו משמעותי, צורת הבכי גם היא מלמדת אותנו על מקורו. בכיו של התינוק משתנה אם הוא נובע מרעב, משעמום או מכאב, למשל. מעקב אחר האוקטבות, גובה הצליל ומבנה הבכי איפשר לחוקרים לזהות כאב בקרב תינוקות ולעמוד על עוצמתו. 
שפה בינלאומית נוספת שאותה חולקים תינוקות עם מבוגרים היא שפת הגוף. כמו אצל מבוגר או ילד, גם אצל תינוק בן יומו נצפו שינויים בהבעות הפנים ותנועות הגוף בשעה של כאב. רופאים מצאו כי בזמן בדיקות דם, עצמו תינוקות ואף פגים את עיניהם בחוזקה, כיווצו גבות והניפו את ידיהם ורגליהם לצדדים בתנועות של דחיפה. 
בהשפעת הראיות שנאספו בידי החוקרים פירסם ה-AMERICAN ACADEMY OF PEDIATRICS ב3- בספטמבר, 1987, הצהרת מדיניות הקובעת כי רופאים חייבים לעשות שימוש בסם מרדים בשעת ניתוחי תינוקות, כשם שהם עושים אצל ילדים ומבוגרים. למרות שהתינוקות אינם יכולים להתבטא באופן מילולי, על הורים ורופאים לטפל בכאבם של תינוקות כשם שהם מטפלים בכאבם הם. 

עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק נגד מילת קטינים בישראל
רפי בלושטיין (עו"ד), אבשלום זוסמן-דיסקין (העמותה נגד חיתוכים באברי מין של תינוקות)
מידע כללי לגבי משפט חוקתי בישראל
בג"צ הינו מסלול ייחודי לישראל, אשר כנראה נוצר עקב טעות בתרגום ובפרשנות של תרגום סעיף 15(ג) לחוק בתי המשפט המנדטורי (גם בקפריסין - החלק היווני יש מסלול בג"צי כזה אך הם כנראה העתיקו את הפרשנות הישראלית במודע, לאחר שקיבלו את עצמאותם).
במשך השנים מסלול העתירה לבג"צ המהווה תקיפה ישירה של החלטות מנהליות ותקנות, ומאז חוקי היסוד החוקתיים גם חוקים רגילים של הכנסת, התפתח וקיבל מעמד של מסלול תקף ללא עוררין - אין כיום שום ערעור על דרך הפרשנות של ס' 15 הנ"ל ואיש אינו מטיל ספק בסמכותו של בג"צ לתת צווים לרשויות השלטון למען הצדק. אנחנו מנצלים את המסלול הזה, כאשר בשום מקום אחר (הרלוונטי לבעיית ביצוע ניתוחי המילה) לא ניתן לעשות זאת. משום שהמסלול אינו קיים כלל במתכונת זו - לא ניתן להגיע ישירות אל הערכאה העליונה בצעד אחד.

הצדדים לעתירה
העותרת;
1.	העותרת, העמותה נגד חיתוכים באברי המין, הינה עמותה רשומה כדין, היא אינה מקבלת כל סיוע ממשלתי וכל פעילותה מבוססת על דמי חבר ותרומות. מטרתה המוצהרת של העותרת היא לפעול להפסקת ביצועם של החיתוכים באברי המין של גברים ונשים כאחד.

המשיבים;
1.	משרד הבריאות הישראלי הממונה על בריאות הציבור. כמו כן, משרד הבריאות הישראלי נוטל חלק בהרכבת הועדה הבין משרדית לפיקוח על המוהלים.  
2.	משרד הדתות הישראלי הוא הממונה על ענייני הדת, בסמכותו להנחות ולהתקין תקנות בענייני דת. כמו כן, נוטל חלק בהרכבת הועדה הבין משרדית לפיקוח על המוהלים.
3. 	היועץ המשפטי הוא המנחה את הרשות המבצעת מן ההיבט המשפטי, כמו כן, מופקד הוא על התביעה הכללית וזרוע אכיפת החוק.
4.	הרבנות הראשית לישראל מהווה רשות שלטונית, מתוקצבת מכספי המדינה ומהווה אוטוריטה בתחום ההלכתי.
	כמו כן, נוטלת הרבנות הראשית לישראל חלק בהרכבת הועדה הבין משרדית לפיקוח על המוהלים, אשר יושבת בתוך משרדיה בירושלים.
5.	הועדה לפיקוח על המוהלים היא ועדה בין-משרדית משותפת ותפקידה לפקח על המוהלים.

לגבי הטענה לאי התערבות רשויות המדינה בסוגייה בשל חופש דת ופולחן
בניגוד למדינות דמוקרטיות רבות, בישראל לא קיימת התפיסה של הפרדת הדת מן המדינה. המדינה מעניקה מטעמה שרותי דת באמצעות מוסדות דתיים כדוגמת מועצות דתיות וכדוגמת הרבנות הראשית לישראל עצמה. כמו כן, מממנת המדינה מכספיה פעילויות חינוך דתי ולימודי דת ואף כופה הסדרים חוקיים דתיים. רשויות המדינה מתערבות באופן ישיר בסוגיית ניתוחי המילה. משרדי הממשלה השונים מממנים ניתוחי מילה לעולים חדשים, יהודים ושאינם יהודים. הרבנות הראשית מרכזת פעילות של עידוד ושידול של עולים לבצע ברית מילה. מכאן שאין מקום לטענה האומרת כי רשויות המדינה נייטרליות באשר לסוגיה זו של ניתוחי המילה, ודרך פעולתם צריכה לעמוד בסטנדרטים נאותים.

הטענה העיקרית שלנו היא שעצם ניתוחי המילה מהווים פגיעה בזכות אדם חוקתית
גופו של אדם ושלמותו הנם ערך מוכר במשפט העמים התרבותיים. התרבות המערבית הנאורה סולדת מעונשים גופניים, כמו גם מניסויים כפויים בגופם של בני אדם. בית המשפט העליון הכיר במעמדה העליון של זכות האדם לשלמות גופנית, זכות הנובעת מעצם היותו בן אנוש, עוד טרם חקיקת חוק יסוד כבוד האדם וחירותו, שהעלה על נס את זכויות האדם בישראל ונתן לפחות לחלקן (בהתחשב במחלוקת לגבי תכולתו של מושג כבוד האדם שלא הוכרעה עדיין בפסיקה הישראלית, אשר מוזכרות בו מפורשות, ולענייננו הזכות לשלמות הגוף וההגנה מפני פגיעה גופנית), מעמד חוקתי על חוקי.
חוקי היסוד החוקתיים של ישראל מכילים פסקת הגבלה אשר אך ורק בהתאם לה ניתן לפגוע בזכויות יסוד חוקתיות המעוגנות בחוקי היסוד. סעיף 8 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו שכותרתו "פגיעה בזכויות" קובע כי:
"אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".
בעתירה אנו טוענים כי ניתוחי המילה אינם עומדים בדרישות החוקתיות של "פסקת ההגבלה". בישראל לא קיים כל דבר חקיקה המתיר את ביצוע ניתוחי המילה. די בעובדה זו כדי להביא לכך שהפגיעה שמתלווה לניתוחי המילה כפי שתוארה לעיל תגרום לפסילת ניתוחי המילה, ותביא לקביעה כי הם אסורים לביצוע על-פי המצב החוקי והחוקתי הקיים בישראל.
לאורך שנות המדינה נעשו ניסיונות למסד את עניין המילה ומקצוע המוהלים באמצעות חוק. גם כיום ישנה הצעת חוק מטעם ח"כ חגי מרום אשר נמצאת בשלבי חקיקה בכנסת. לא סביר שהצעה זו תתקבל, כפי שטורפדו כל ההצעות הקודמות לחקיקה בנושא על-ידי גורמים פוליטיים דתיים רבי השפעה. אך גם אם יתקבל חוק כלשהו שיבקש לעגן ולמסד את ביצוע המילה בישראל, עדיין טוענת העתירה כי חוק כזה לא יעבור את המסננת החוקתית של פסקת ההגבלה.
דרישה נוספת בפסקת ההגבלה היא שיהא דבר החקיקה המתיר את הפגיעה או המסמיך לכך, הולם את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. אנו מודעים לחשיבות המיוחסת לברית המילה בדת היהודית ולבעייתיות שבטענה נגד ביצוע ניתוחי המילה. יחד עם זאת מדינת ישראל כמדינה מתקדמת ודמוקרטית מחויבת לקיום שלטון החוק. לדעתנו החוק בישראל כעת, אומר שלא ניתן חוקית לבצע את ניתוחי המילה בקטינים. הכריתה של איבר מן הגוף והפגיעה בשלמות הגוף, יחד עם הכאב והסבל הנלווים להם כמו גם הפגיעה בכבוד האדם כפי שהוצגה לעיל, אינה יכולה להיחשב כעולה בקנה אחד עם מושגים של דמוקרטיה וזכויות אדם.
דרישת התכלית הראויה שבפסקת ההגבלה מעלה שאלה גדולה לגבי תכליתם של ניתוחי המילה. כאן התשובה לשאלה היא תשובה ערכית אשר תצטרך לתת את הדעת לגבי כל הפרמטרים שהוזכרו לעיל וגם אחרים כמו טובת הילד וזכויותיו.
אנו טוענים בעתירה כי אפילו תמצא איזו תכלית של ניתוחי המילה אשר תצדיק אותם, הדרך המקובלת כיום לביצועם לוקה גם בפן המידתיות. המידתיות (proportionality) הינה המבחן האחרון והחשוב בפסקת ההגבלה בו נעשה האיזון החוקתי בין האלמנטים המתנגשים.
ניתוחי המילה מבוצעים תחת פיקוח רופף של הועדה לפיקוח על המוהלים על-ידי אנשים שברובם אינם רופאים מורשים וחלקם אף חסרים ידע בסיסי בעזרה ראשונה. ישנם בסוגיה ליקויים רבים שכל עוד הם קיימים לא ניתן לומר כי אופי הפגיעה עונה על 

קריטריון המידתיות ולכן הפגיעה אינה מותרת מבחינה חוקתית. ניתוחי המילה מבוצעים ברובם המכריע של המקרים ללא הרדמה, מחוץ לחדר הניתוח בחדרים או אולמות שמחה שאינם סטריליים. הרחק מבית חולים או מקור לטיפול רפואי מקצועי אחר.
ניתוחי המילה מבוצעים בדרך כלל בתינוקות רכים מאוד לימים. הדבר הינו בעייתי ופסול משני טעמים. אם ידחה ביצוע הניתוח במספר שנים עד לגיל בו ניתן יהיה לקבל את הסכמתו של המנותח עצמו תפטר שאלת הפגיעה בגוף ללא הסכמה. כמו כן, ביצוע הניתוח בתינוקות יוצר סכנות סיבוכים וכאבים נוספים ומיותרים שהיו יכולים להימנע או להתמעט אם יבוצע הניתוח בשלב חיים מאוחר יותר. במבוגר מופרדת הערלה מהעטרה, הצורך לקרוע את הערלה מן העטרה אינו קיים, ופעולה זו שהיא טראומטית ביותר נחסכת. בעיה נוספת היא הדימום שנוצר עקב קריעת הערלה מהעטרה בעת מילת תינוקות, דימום זה מפריע להבחין באופן ברור באזור החיתוך המיועד, ויוצר קושי נוסף שעלול להביא לחיתוך שגוי. לכך מצטרפת הבעייתיות של ביצוע ניתוח בתינוק שאיברו הוא מיניאטורי, ולפיכך חשוף הרבה יותר לסכנות של טעות בביצוע החיתוך, ולסיבוכים והשחתה של האיבר על ידי פעולה לא נכונה של סכין המנתחים.
נקודה נוספת, הפריעה, שהינה תוספת מאוחרת למנהג המילה ומוסיפה כאב גדול בזמן ביצוע הניתוח. הפריעה גם מסכלת כל אפשרות לשחזור מוצלח של צורת האיבר בעתיד, וגם יוצרת מצב בו תוצאות ניתוח המילה הופכות לפגם בלתי הפיך לחלוטין. ביטול הפריעה ישאיר על כנו את מצוות המילה, תוך שהוא מצמצם רבות את הפגיעה הנגרמת בעטיה.
לסיכום, החלה נכונה של המצב המשפטי בישראל, במיוחד לאור חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מראה, כי אין לאפשר את המשך ביצועם של ניתוחי המילה בישראל במתכונתם הנוכחית. באשר לנוגע לכל אותם פרטים אשר הסכמתם האישית אינה אפשרית, קרי קטינים וחסויים, כל ביצוע של ניתוח מילה בגופם נשלל באופן מוחלט.

זכויות הילד
הואיל ורובם המכריע של ניתוחי המילה מבוצע בקטינים, העתירה נסמכת גם על  הפגיעה בגוף הקטין כפגיעה בזכויות הילד. עקרון זכויות הילד אשר פותח בעשורים האחרונים זכה לפני מספר שנים לעיגון במסגרת האמנה הבינלאומית לזכויות הילד, שישראל הצטרפה אליה ואשררה אותה. אומנם אין האמנה כעת חלק מן המשפט הישראלי הפנימי והיא מחייבת את ישראל רק במישור הבינלאומי, אך עדיין יש לה השפעה, לפחות ערכית, על כל מהלך החשיבה של בית המשפט העליון בנוגע לזכויות הילדים. האמנה קובעת, כי המדינות החתומות ינקטו בכל האמצעים היעילים והמתאימים בכוונה לבטל מנהגים מסורתיים, המזיקים לבריאותם של ילדים.

ביצוע ניתוחי המילה כנוגד את הוראות המשפט הפלילי
העתירה כאמור, מופנית גם כלפי רשויות התביעה ואכיפת החוק היינו היועץ המשפטי לממשלה והמשטרה. זאת כדי שהם יישמו את ההגנה שנותנת המדינה, במסגרת המשפט הפלילי לקטינים, מפני המבוגרים לרבות הוריהם. החיקוק המרכזי במשפט הפלילי בישראל, חוק העונשין, תשל"ז - 1977, שם דגש מיוחד על ההגנה על קטינים וחסרי ישע. ניתן למצוא בין הוראות חוק זה סעיפים רבים המטפלים בהגנה על קטינים וחסרי ישע מפני פגיעה בהם. יישום נכון של הוראות אלו על סוגיית ניתוחי המילה מביא בהכרח למסקנה כי ההורים, כמו גם המוהלים מבצעי ניתוחי המילה, עוברים על הוראות חוק העונשין וניתן להפעילו נגדם. כך למשל ניתן לראות במילה: תקיפה, פציעה וחבלה, הפרת חובת הורה או אחראי לקטין למנוע התעללות בו, והתעללות בקטין חסר ישע.

הסכמה מודעת וחוק זכויות החולה
לגבי עבירת התקיפה, היא מוגדרת כעבירה פלילית בישראל והיסוד העובדתי שלה הוא כל נגיעה ללא הסכמה. התקיפה מהווה גם עוולה נזיקית וכל נגיעה של אדם, מוהל או רופא באדם אחר חייבת להיות בהסכמתו של זה בו נוגעים. זוהי דוקטרינת ההסכמה המודעת, הקיימת במשפט הישראלי מזה מספר שנים ואשר קיבלה עיגון חוקי בחוק זכויות החולה. המשמעות היא שכל טיפול רפואי וכל ניתוח המתבצע באדם חייב להתקיים לאחר שזה נתן את הסכמתו המודעת, לאחר שהוסברו לו כל ההשלכות הרפואיות והאחרות של אותו טיפול אותו הוא עומד לעבור. במצב בו לא ניתן המידע הדרוש, ההסכמה אינה הסכמה, והמטפל בעצם מבצע עוולה של תקיפה. יודגש כי ברובם המכריע של המקרים לא ניתן לנימולים או להורים מידע שלם ונכון לגבי ההשלכות האנטומיות והפיסיולוגיות של ביצוע המילה, כמו גם לגבי הסיכונים הרפואיים הכרוכים בה. נהפוך הוא, המוהלים מסתירים את האינפורמציה, כמו את הפרקטיקה בה הם נוקטים, כאילו זה מעשה מסתורי חשאי שאין לשוחח בו. עובדה מצערת זו מובילה בהכרח למסקנה כי אפילו יש משהו מן ההסכמה בהסכמת ההורים למילת הקטין, אין זו הסכמה כלל, הואיל והיא אינה נסמכת על קרקע מוצקה של הבנה וידיעה, והשגתה של הסכמה זו גובלת בתרמית.
בעתירה אנו מעלים שתי שאלות נוספות לגבי ההסכמה. שאלה אחת קטנה לגבי עצם יכולתו של כל אדם להסכים הסכמה בת תוקף לחיתוך שאין לו תכלית רפואית בגופו (אדם לא יכול למשל להסכים לכך שיערפו את ראשו). ושאלה נוספת, גדולה, לגבי תוקף ההסכמה של הורים או אפוטרופוסים לקטין, לגבי חיתוך בלתי הפיך בגופו של הקטין. לגבי השאלה השניה, ברור לנו שאין לקבל הסכמה כזו. גם בית המשפט העליון הישראלי מביע עמדה דומה בעניינים קרובים של תרומת איברים ואף בעניינים  הפיכים של תרומת מוח עצם. 

פקודת הרופאים
בשולי העתירה אנו טוענים גם לכך, שביצוע המילה על-ידי מוהלים דתיים נוגד חקיקה קיימת המייחדת את מקצוע הרפואה לרופאים מורשים. על פי ההגדרה של טיפול רפואי, ניתוח המילה יכול להחשב כטיפול רפואי ומשכך. אם כך פני הדברים, כל מוהל המבצע מילה עובר על החוק, ויש להפעיל נגדו את הסנקציה הפלילית המובאת בפקודת הרופאים.

לאור הקדמה וההכרה בכל העולם באי נחיצות המילה, ובהיותה מכאיבה ופוגעת בכבוד האדם, אנו גורסים כי מן הראוי שדווקא בית משפט ישראלי יהיה זה שיקבע, בהסתמך על נימוקים משפטיים מודרניים, כי אין מקום יותר למילה. כאמור, על אף הטעות ההיסטורית שבכך, האנושות תופסת את ישראל כזה שהנחיל לעולם את הפרקטיקה של חיתוכים באברי מין, לפיכך יש מקום שישראל שקלקל הוא גם שיתקן ראשון.

בישיבה ב22.12.1998- החליטו השופטים (חשין, בייניש וזמיר), כי על המדינה לגבש ולהגיש הנחיות לביצוע המילה עד סוף מרץ 1999. לעותרת יינתן חודש נוסף בו תוכל לנסח את תשובתה להצעת המדינה, ולאחר מכן ייקבע מועד לדיון נוסף, בו תוכל העותרת לשטוח את טענותיה. בסיום הדיון היה ברור, שהשופטים מעדיפים שהרכב אחר ימשיך את הדיון בתיק. 

סיבוכי המילה
אבשלום זוסמן-דיסקין (העמותה נגד חיתוך באברי מין של תינוקות)
המילה אינה ניתוח נטול סיכונים; כדברי הרמב"ם: "כי אין זו שריטה בשוק או כוויה בזרוע, אלא דבר שהיה קשה מאד מאד" (ראה עמ' 5).
הסיבוכים העיקריים של המילה כוללים: דימום, זיהום מקומי, זיהום כללי, קרעים בעור, חוסר עור, גשרי עור, דלקת פי השופכה, הצרות פי השופכה, עצירת שתן, זיהום בדרכי השתן, מחלת כליות חסימתית, נמק חלקי או מלא של הפין, קטיעה חלקית או מלאה של הפין, אובדן אשכים ומוות.
סיבוכים שמורגשים יותר החל מגיל ההתבגרות הם: זקפה מכאיבה, הנובעת מהסרת עור רב מדי, וזקפה עקומה, הנובעת מהסרה לא סימטרית של העורלה1.
אחוז הסיבוכים המדווח בצפון אמריקה נע בין 2% ל55%- תלוי בהגדרת המושג סיבוך, בצורת המעקב, במשכו, ובתנאים נוספים2.
בארץ לא פורסם שום מחקר, שעקב אחרי קבוצה של תינוקות ובדק את מהותם וכמותם של סיבוכי המילה בקרבם; כן לא ידוע לנו על קיומו של רישום מרכזי או מחוזי  כלשהו בנושא. תוצאות ראשוניות וחלקיות של סקר סבוכי המילה בתינוקות וילדים בארץ, שדווחו בעיתונות הרגילה והרפואית, מורות על 22 מקרי מוות, 19 מקרים של קטיעה או נמק של איבר המין ו133- מקרים קשים, שנזקקו לטיפול בבית חולים, עקב זיהומים, דימומים, חתכים, אובדן עור ודפורמציות אחרות. חלק מן הסיבוכים גרמו לפין נזק חסר תקנה. ריבוי מיקרי המוות יחסית לשאר המקרים מלמד כמובן על דיווח מוטה, ולא על מיעוט מיקרי הסיבוכים ה"קלים יותר". צ'ארלס ווייס דיווח על שני תינוקות בארצות הברית, שמתו ב1957- לאחר מילה ע"י מוהלים, ועל "תאונות" רבות נוספות שגרמו, וכן על ההסתייגויות של הרופאים מעבודתם. מקרי מוות בגלל המילה אינם רשומים ככאלה, אלא כמקרי מוות בגלל דלקת, זיהום וכדומה3.
שני מקרי מוות נוספים בארצות הברית בעקבות מילה דווחו בספרות המדעית, אחד מהם מידי מוהל4.
לאחרונה דווחו חוקרים אמריקאים על שבעה מקרי קטיעה של העטרה והשופכה בתינוקות בהם טיפלו בבית החולים שלהם בארצות הברית, שש משבע הקטיעות נגרמו על ידי מוהלים5.
מאמר מערכת בעיתון הבריטי לאורולוגיה מעריך, שרוב מקרי הקטיעות אינם מדווחים6.
נזק נוסף של המילה הוא אובדן העורלה כ"רקמה שאין לה תחליף בתיקונים השונים של ההיפוספדיאס", שבו פתח השופכה נמצא על גחון איבר המין או מתחת לאיבר המין. אברהם סביר מסביר, כי "בישראל לצערנו מספר הילדים היהודים עם היפוספדיאס הדורש תיקון והעוברים ברית מילה מסורתית, הוא לא בלתי מבוטל". כל הנסיונות להסביר את נחיצותה של העורלה למוהלים, מוסיף סביר, נופלים לא פעם על אוזניים ערלות.  גם ברית מילה סמלית ע"י הקזת דם בלבד יכולה לפגוע בצמיחת העורלה ובתיקון עתידי של המום7. בארצות הברית 0.8% מן התינוקות הזכרים ב1993- נולדו עם היפוספדיאס.
הצרות פי השופכה היא סיבוך, שמופיע כמעט רק אצל נימולים או אצל ילדים שלמים, שבהם העורלה אינה מכסה את קצה העטרה ומותירה את פי השופכה חשוף לגרויים. עקב ההצרות סובלים הילדים מכאבים ובעיות בהשתנה. הפתרון הוא ניתוח להרחבת פי השופכה. בבית חולים בריטי 8% מן הנימולים  נזקקו להרחבת פי השופכה. משך הזמן בין המילה להופעת הסימפטומים נע בין 4 חודשים לשמונה שנים, עובדה המסבירה, מדוע סיקרי סיבוכים ממעטים מאוד לדווח על הבעיה כסיבוך של המילה8.
הצרות פי השופכה עלולה לגרום גם למחלה חסימתית של דרכי השתן9.
במרץ 1997 התפרסם סיפור המעקב אחרי הראשון בשורה של מיקרים, בהם עקב קטיעת הפין בעת המילה הוחלט לסרס את התינוקות ולשנות את מינם לנקבה. הילד הראשון, שטופל כך, נולד ב1963-, ומקרהו תואר בספרות המדעית כהצלחה; אולם מסתבר, שהילד למרות שגודל כבת חש כל ילדותו כבן וסבל בשל כך רבות. בגיל 14 הודיעה ה"בת" להוריה, שהיא רוצה לעבור ניתוח לשינוי מין, רק אז הם סיפרו "לה" שבעצם נולדה כבן ומינה שונה בעקבות ה"תאונה". שוב שונה המין ושוחזר פין, אם כי קטן וחסר רגישות של איבר מין נורמלי. כמובן שהבחור לא יוכל גם להוליד לעולם, כיוון שסורס בינקותו10.
בספרות המדעית דווחו מקרים נוספים של ילדים עם קטיעה שלמה של הפין, שעברו ניתוח לשינוי מין.
באוקטובר 1998 מת תינוק משיקגו לאחר המילה. בעת קטיעת העורלה נפגעה גם השופכה. בניתוח לשחזור השופכה בניגוד לניתוח המילה ניתנה לו הרדמה ועקב כך מת. 
  מקורות
1.	Bigelow J. The joy of uncircumcising. Aptos, CA: Hourglass Book Publishing, 1995: 44,80.
2.	Gee WF, Ansell JS. Neonatal circumcision: A ten-year overview: with comparison of the Gomco clam and Plastibell device. Pediatrics 1976;58:824-7.
O'Brien TR, Calle EE, Poole WK. Incidence of neonatal circumcision in Atlanta, 1985-1986. South Med J 1995;88:411-15.
Moreno CA, Realini JP. Infant circumcision in an outpatient setting. Tex Med 1989;85:37-40.
Patel H. The problem of routine circumcision. Canad Med Ass J 1966;95:576-81.
Metcalf TJ, Osborn LM, Mariani EM. Circumcision, a study of current practices. Clin Pediatr 1993;22:575-9.
3.	Weiss C. A worldwide survey of the current practice of milah (ritual circumcision). Jewish Social Studies 1962:30-48:31,35.
4.	Annunziato D, Goldblum LM. Staphylococcal scalded skin syndrome, a complication of circumcision. Am J Dis Child 1978;132:1187-8.
Cleary TG, Kohl S. Overwhelming infection with group B -hemolytic Streptococcus associated with circumcision. Pediatrics 1979;64:301-3.
5.	Sherman J, Borer JG, Horowitz M, Glassberg KI. Circumcision: successful glanular reconstruction and survival following traumatic amputation. J urol 1996;156:842-4.
6.	Editorial. Br J Urol 1996;77:925
7.	סביר א. ברית מילה כבעיה ניתוחית מסורתית וסביבתית. רופא המשפחה 1991; יט:121-5,:123).
Paulozzi LJ, Erickson D, Jackson RJ. Hypospadias trends in two US surveillance systems. Pediatrics 1997; 100:831-4:832
8.	Persad R, Sharma S, McTavish J, Imber C, Mouriquand PDE. Clinical presentation and pathophysiology of meatal stenosis following circumcision. Br J Urol 1995;75:91-3.
9.	Linshaw MA. Circumcision and obstractive renal disease. Pediatrics 1977;59:790
10.	Diamond M, Sigmundson HK. Sex reassignment at birth, long-term review and clinical implications. Arch Pediatr Adolesc Med 1997;151:298-304
Gearhart JP, Rock JA. Total ablation of the penis after circumcision with electrocautery: a method of management and long-term followup. J Urol 1989;142:799-801.
השפעת מילת הזכר על ההנאה המינית של בת-זוגו*
K. O'hara & J O'hara

בסקר שנערך בין 139 נשים, אשר קיימו יחסי מין הן עם גברים נימולים והן עם גברים שלמים, הראה בבירור שנשים מעדיפות לקיים יחסי מין מלאים עם גברים בעלי איבר מין זכרי שלם,  מאשר עם גברים נימולים. מנגנון ההחלקה, אשר פועל רק אצל גברים שלמים, מאפשר לגברים אלו להמנע מחיכוך בין העור המתוח של הפין (אשר נוצר לאחר שכמחציתו הוסרה בעת המילה), משום שהתנועה היחידה בין דפנות הנרתיק והפין נישאת על מצע של עור רפוי, המסוכך בעצמו בעזרת הפרשות של העורלה עצמה בינה ובין בסיס העטרה. בצורה כזו לא רק שהחיכוך הוא מינימלי, אלא שגם חומרי הסיכה של בת הזוג אינם הולכים לאיבוד. בזמן הנסיגה החוצה, נוגע קצה העורלה, העשיר בתאי עצב רגישים למגע עדין, בעטרת הפין, העשירה אף היא בקצות עצבים כאלו. מגע זה גורם להפסקת הנסיגה החוצה, דבר שאולי מסביר את התנועות הקצרות יותר אשר מאפיינות גברים שלמים (על פי תאור הנשים). 
אצל גברים נימולים, הגרוי הזה אינו קיים, כך שהתנועות פנימה והחוצה יותר ארוכות. בנוסף, הגרוי הוא ע"י חיכוך בין העור המתוח ודפנות הנרתיק, ושפשוף זה דורש בהכרח את הפרשות הסיכה של הנרתיק. בשל המבנה של ראש הפין, וההיצרות בבסיס העטרה, חומרי הסיכה הללו יוצאים החוצה בכל פעם שהפין נסוג מהנרתיק, ויש צורך בחומרי סיכה חדשים. בשל הצורך של הגבר הנימול בגרוי חזק יותר (בעדר תאי עצבים הקולטים גרוי עדין), התנועות פנימה והחוצה חזקות יותר, ואילו המגע עם הדגדגן קטן יותר. 
רוב הנשאלות עם בני זוג נימולים (73%) הגדירו את מהלך המשגל בתנועות ארוכות, עמוקות וחזקות יותר, ואילו רוב הנשאלות עם בני הזוג השלמים (71%) הגדירו את מהלך המשגל בתנועות עדינות יותר, קצרות יותר, ומגע ממושך הן עם עצם הערווה והן עם הדגדגן. נשים אלו יכלו גם להגיע לאורגזמה מהר יותר.
שאלות אחרות, אשר בחנו את טיב היחסים הזוגיים, ולא רק את מהלך המשגל, הראו שהנשים עם בני הזוג השלמים הרגישו יותר אינטימיות ויותר קרבה עם הגבר. יכול להיות שממצא זה קשור להערתו של הרמב"ם על טיב המין של נשים עם גברים ערלים (ראה עמ' 2 הערה 4). חלק מהנשאלות העירו שהמין המספק תרם גם לזוגיות בכלל, אולם כל הקשר שבין המצאות העורלה וטיב הזוגיות דורש מחקר נוסף.
ממצאים נוספים שעלו במחקר, אם כי ללא בסיס סטטיסטי איתן, קשורים לכך שנראה שגברים שלמים מעדיפים יחסי מין של חדירה, משום שאלו מספקים אותם יותר, ואילו לגברים נימולים יש נטיה להעדיף אוננות ידנית, אורלית או אנאלית. בנוסף, היו מספר נשים שהעירו שיש יתרון לעורלה גם במשחק המקדים, ולא רק בעת החדירה ממש.
מסקנותיהם של החוקרים הן שהעורלה תורמת בהחלט להנאתה של האישה, בכמה תחומים, ולמרות מספר בעיות בטיב הסקר שנערך, מאמינים החוקרים שהמסקנות הנ"ל אינן נובעות מטעויות במתודה של המחקר, אולם יש צורך במחקר פרוספקטיבי כדי לאשש אותם טוב יותר. 

קול קורא לקורא
למרות שנראה מוזר להוציא עלון שלם רק על ברית מילה, מסתבר שיש הרבה מאד חומר, מתחומים מגוונים ורבים. התמיכה בהורים שמחליטים שלא למול את בניהם, צריכה להתבסס על חומר מדעי, רפואי, פילוסופי, ואפילו אֵמוּני, אבל הורים אלו צריכים גם תמיכה רגשית. תמיכה כזו הם יכולים לקבל מהורים שהגיעו להחלטה דומה.
אני חושב שיש חשיבות עליונה, לכל מי שתומך במאבק, ומעוניין שבנו לא יהיה היחיד הבלתי נימול בחברה שלנו, להשתתף בכתיבת העלון ולכתוב את מחשבותיו ודעותיו. מובן שיתפרסם חומר בעילום שם למי שיבקש זאת.
בנוסף, אני מנסה לאסוף את מירב החומר שקיים בנושא (בעיקר בעברית), בכל התחומים, כולל אזכורים מקריים בספרות יפה, במדרשי הלכה, בעיתונות, ובכל מסגרת שהופיעה התייחסות כלשהי לנושא, הן בעברית והן באנגלית. אשמח מאד לקבל חומר כזה, וכן חומר מקורי, מכל מי שמעוניין לתמוך בנושא.
ומסתבר שבלי בקשה לעזרה כספית אי אפשר.
העלון אינו ממומן ע"י גוף כלשהו או עמותה. כדי שאוכל להמשיך ולהפיץ אותו חינם אין כסף, אני זקוק לעזרה. את הפקת העלון והדפסתו העלון  אני יכול לממן (לעת עתה) לבד, אולם דמי המשלוח גבוהים מאד. אני פונה בזאת לקהל הקוראים, אשר חושבים שיש חשיבות להפיץ את העלון, בבקשה לעזרה.
אינני מעונין בכסף, אלא בבולים. אנא שלחו בולים בעריך של 2.15 ש"ח (מכתב עד 100 גרם). בולים אלו ישמשו למשלוח העלון לכל מי שמעוניין בכך, כולל אלו שאין ביכולתם לתרום לעלון.
בתודה מראש,
       העורך

*  The effect of male circumcision on the sexual enjoyment of the female partner. BJU (British Journal of Urology) International, Vol. 83, Supp. 1 (Circumcision), January 1999, Blackwell Science,