אף מילה
מחשבה שניה
 על 
ברית מילה

עלון מס. 3
סיון תשנ"ט 
מאי 1999

"אף מילה" הנו עלון תקופתי, היוצא כל חודשיים-שלושה, ונשלח חינם לכל המעונין.
מטרת העלון להביא לידיעת הציבור כל מה שניתן על הטלת מום באברי מין זכריים ונקביים בכלל, ועל "ברית מילה" בפרט, וזאת ממגוון צדדים, כולל צדדים רפואיים, דתיים, היסטוריים, תרבותיים, טקסיים, וכן אישיים. 
ההנחה היא, שידע אמיתי ונכון על ניתוח המילה, סיבותיו, תוצאותיו וסיכוניו, יביא הורים לחשוב מחשבה שניה על ברית המילה, ואולי ישכנע אותם לגבי נחיצותו.

ציבור הקוראים מוזמן להגיב על הכתוב, וכן לכתוב מחשבות וחוויות אישיות.

ת"ד 207, ראש-פינה 12000
טל. 051-979568
af-mila@canaan.co.il

הרהורי פתיחה
אני יהודי.
כן, אני יהודי משום שנולדתי לאם יהודיה.
אני ישראלי.
כן, אני ישראלי, משום שנולדתי בישראל, אני גר בישראל, נושם את אווירה, חי (ומואס) בפוליטיקה שלה, אבל בוחר בכל ארבע שנים את נציגי לכנסת, שותה ממי הארץ ונעקץ ע"י דבוריה (לעיתים רחוקות).
אני עברי.
כן, אני עברי (ולא ערבי או דרוזי, למשל), משום שבנוסף לעובדה שאני יהודי וישראלי, אני מדבר עברית כשפת-אם, אני משרת בצבא, חי את התרבות העברית, מאזין לגלי-צה"ל, ואוהב לשמוע גם שירים עבריים.

נכון, הגבולות שבין שלוש ההגדרות הנ"ל אינן תמיד חדות, אולם כמעט תמיד, ע"י אוסף כזה או אחר של מאפיינים,  ניתן לאפיין את השתייכותו של אדם לאחד מהם או לכולם.

אני קורבן.
כן, בשל הגדרתי כיהודי, הורי חשבו בשעתו, שלא ניתן להיות גם יהודי, גם ישראלי וגם עברי, בלי לקרבֵּן אותי קצת (אז הם חשבו שזה באמת "קצת").
כשהייתי בן שמונה ימים הורי מלו אותי.
אני לא זוכר זאת, אך הם עשו טקס, קראו למוהל, קראו לבני משפחה וידידים, ולמרות שלא שאלו אותי, לא בררו אם אני מעוניין, ולא שאלו את עצמם אם אשמח על כך כשאגדל, ביצעו בגופי מום, שעד לפני כמעט שנה, לא שמתי אליו לב.
היום אני יודע שאני קורבן. אני לא כועס על הורי. הם עשו מה שכולם עשו (ואיך אפשר לכעוס על מישהו שעושה מה שכולם עושים?!).
אבל הייתי מעדיף שלא להיות קורבן.
הייתי מעדיף, אם בכלל, לְקַרְבֵּן את עצמי.

יש לי שלושה בנים.
הם יהודים. הם ישראלים. הם עבריים.
השניים הגדולים, בגיל שמונה ימים, כל אחד בתורו, הועלו אל המוהל. אני לא פציתי פה.
בדיוק כמו שעשו הורי. בדיוק כמו שעשו הוריהם, כך גם אני.
לא שאלתי שאלות. לא ביררתי. אפילו לא כאב לי כמו שכאב לאמם.

את  הבן השלישי הצלתי.
פתאום, לכאורה בלי סיבה, לאחר קריאה של מאמר לא ארוך, הבנתי.
הבנתי את ההקרבה. הבנתי את הקורבן.
הבנתי את האבסורד, את הכאב, את הטפשות.
תפסתי פתאום באיזו קלות ניתן לעשות משהו מאד קשה ופוגע, מבלי שלמישהו יהיה אכפת (אפילו לא לקורבן).
החלטתי, שמישהו חייב לעצור. מישהו חייב לעצור ולחשוב שוב: "מדוע אנו עושים זאת?".
מדוע אנו ממשיכים לקרבן את בננו, את משוש חיינו, במעשה כל-כך פוגע ומזיק.

בני השלישי הוא יהודי.
אני מניח שבני יגדל כישראלי, ויחיה כעברי.
אולם בני זה, לא יהיה קורבן.
את הבן הזה לא יוליכו שולל חובשי כיפות ומגבעות, או גלויי ראש ואפיקורסים.
לא. הוא לא ייפגע, רק בגלל שכולם פוגעים, כולם נפגעים, ורובם לא יודעים אפילו מה ולמה.

כשבני יגדל, ויצטרך להתמודד עם "חריגותו", אוכל להסביר לו במילים פשוטות מאד.
כאשר רוצים לחתוך למישהו חתיכה בגוף, שלא לצרכים רפואיים, יש לשאול אותו קודם. כמו שלא חותכים לתינוק את הלשון כדי שלא יידבר שטויות, וכמו שלא חותכים לו את האוזניים כדי שלא יישמע דברי תועבה, וכמו שלא עושים נזם באפה של ילדה כי זה אופנתי, כך גם לא חותכים לבן את עורלתו, אשר תפקודה המיני כל-כך ברור, ואף אילו לא ניתן היה לדעת מה תפקודה, הרי שהיא חלק בלתי נפרד מגופו של אדם, והרשות היחידה לחתוך בגופו של אדם ניתנת לו, ולו בלבד.

רק אז, אם אדם בוחר לחתוך בגופו, בראש צלול וראייה נכוחה, רק אז אפשר להיות בטוח שהוא לא קורבן.
ואם הוא בכל-זאת עושה זאת בשל לחצים כאלו או אחרים, הרי זכותו של אדם היא גם...
להיות קורבן.

דיעה

המילה
מתוך: במכלאות הקודש
עיתון "אלף", חוברת ב', הוצאת "אלף", תל-אביב, 1950.

... אותו מנהג, הנקרא בפי היהודים מילה, או ברית מילה, או בקיצור "ברית", או "בריס", על דרך הבטוי האשכנזי אשר דבק ברבים, ובהם אף ביהודים הספרדים - מהו?
הממונה על הקיצוץ, המכונה מוהל, תופס באברו של הרך הנולד, מותח את קרום העור העוטר את העטרה עד אל מעבר לאבר, חותך אותו בחלף השוחטים, ומפשיל לצדדים את בדל הערלה - פעולה הנקראת "פריעה".
ע"י פעולת המילה נשארת צלקת על קרום האבר במקום החיתוך מסביב, והעטרה נשארת חשופה עד סוף ימיו של הנימול.
היהודים חושבים את המילה לאות-ייחוד להם, רק להם, אות אשר הונהג לראשונה, כביכול, על ידי אברהם בן תרח. כשתזכיר ליהודים כי לאמיתו של דבר, אין המילה מיוחדת רק להם, תאחזם מבוכה ויגמגמו לפניך כי אמת, אמנם גם הישמעאלים מולים המה; אך ראשית, הלא אף הם צאצאי אברהם, והשנית - אין מילתם כמילתם: "הפריעה" מבדילה את המילה היהודית מן הישמעאלית. וחלל כי ימצא בשדה, ונקרא מוהל לקבוע היהודי הוא אם מוסלמי!

אפס לא בני אברהם בן תרח בלבד מולים הם, ומי שיעיין בדבר יעלה עד מהרה כי גם הילידים בני אוסטרליה מחזיקים במנהג זה; גם בני צפון גינאה החדשה; גם שבטים כושיים רבים, מן הנחשלים שבנחשלים בלב אפריקה; גם שרידי אינדיאנים בקצה הדרום של יבשת אמריקה. ולא עוד אלא שגם הפריעה, גם עריכת המילה ביום השמיני להולדת הרך, אינם מנהגים יהודיים בלבד, וחטיבות חברתיות פרימיטיביות רבות מחזיקות במנהגים אלה אף הן. כן ישנם שבטים העורכים טקס דומה וניתוח מקביל אף בבנותיהם, וידועה ה"מילה הפרעונית" במצרים, שריד ממנהגי המצרים הקדמונים. מילה זו, קצוץ באברי המין החיצוניים של הילדה, נפוצה מאד בכפרים הנידחים של הפלחים המצריים הבוערים, וכל מסע התעמולה של מחלקת הבריאות הממשלתית במצרים - לא צלח להביא קץ למנהג פראי זה.
כל אלה מצויים ביבשות שונות, בקרב חברות נחשלות שונות ומשונות, שבמידת הידוע מעולם לא היה ביניהן מגע וקשר כלשהם.

שורש המנהג
מכאן נראה בעליל כי מנהג זה מקורו בנבכי הפריהיסטוריה של האדם הקדמון. דורי דורות קודם לאברהם בן תרח - והנהו פרי דרגות קדמאיות בהתפתחות המחשבה של האדם וטרום-האדם הפרימיטיביים ביותר. שורשו לוט כמובן בערפלי קדומים, ובנוגע למוצאו, יש השערות שונות:
בית פרויד רואים במילה שריד וסמל לסירוס הבא בעטיה של קנאת האב. הבן הבכור, בהגיעו לבגורים, נוטה להזדווג עם אמו, כצוי בין בעלי חיים רבים, או עם אחת מנשי אביהו (ראובן המחלל יצואי אביו). נשי האב הן הנקבות הראשונות עמן בא המתבגר במגע קרוב, והן הראשונות המעוררות את תאוותו. האב, המקנא לנשותיו הורג בחמתו את החצוף, דבר המתגלגל אחר-כך בפולחן הדתי של הקרבת הבכור (מלך מואב השוחט את בנו על החומה, בני יהודה המקריבים את בניהם בגיא-בן-הינום, ושמואל הנמסר לשרת בקודש תחת לעלות לקורבן). הפיכת רצח הבן לפולחן דתי מקל את ההתגברות על התנגדותה של האם. מכאן גם המנהג היהודי של פדיון הבן, שאינו אלא שריד מכסף השוחד שהיתה האם שוקלת על כפו של הכוהן, כדי שיעלים עינו מבנה הילוד החייב לעלות עולה. בעקבות מנהג זה של רצח הבן, או במקביל לו, בא הסירוס. האב אינו רוצח עוד את בנו, ומסתפק בכריתת אברו. בכך מבטיח הוא עצמו מהתחרותו של זה. לפי זאת, אין המילה אלא שריד לאותה כריתה, ומאחר שדרך התפתחות המחשבה האנושית שווה היתה בכל קצות כדור האדמה, נשאר פולחן המילה אצל חטיבות חברתיות נחשלות בכל היבשות, בארצות נידחות ביותר, שלא היה כל קשר ביניהן.
אחרים סוברים כי המילה היא ברית בין האדם לאלוהות, ברית הבאה תחת קורבן האדם, ממש כברית שכרת אברהם עם אלוהיו, ותחת לשחוט את בנו, כרת את ערלתו.
עד היום קיימים שבטים שהתחום בין קורבן עולה לבין קורבן הערלה מטושטש אצלם למדי. בני שבט טאמי שבצפון גינאה החדשה, נוהגים להקים בלב היער סוכה בדמות מפלצת אימים. לתוך סוכה זו מכניסים את הנער הנימול, משל כאילו נתנוהו אל תוך מעי המפלצת, ושם עורכים בו את טקס המילה. הוא נשאר בלב היער עד חיותו מפצעו, ואז משיבים אותו בטקס רב פאר אל אמו המקדמת פניו בדמעות גיל כקדם פני עולה מן הקבר. והיה אם מת הנימול מן המילה, דבר שיארע מפעם לפעם, ואמרו לאמו כי לא נתרצתה המפלצת בקורבן ערלה בלבד, ותבעה עולה כליל.
כוהני מצרים הקדמונים היו מולים כברית עם און אלוהיהם, אות לכהונתם בקודש. והיהדות, אשר רעיונה המרכזי הוא "ממלכת כוהנים וגוי קדוש", הטילה את חובת המילה על העדה כולה.
מכל מקום, הרי זה מנהג עכו"מי מובהק, ואף טרום עברי. היהדות שלא העזה לבטלו, אספתהו תחת כנפיה וקדשתהו, ממש כשם שקידש היטלר את האחד במאי הסוציאליסטי, למשל.
קדמותה של המילה נראית בעליל אף מן המקרא עצמו: "עשה לך חרבות צורים ושוב מול את בני ישראל" (יהושע ה' 2). "ותקח ציפורה צור ותכרות את ערלת בנה" (שמות ד' 25). ברי כי לשם תשמיש קודש השתמשו בכלים עתיקים, מתקופת האבן, ממש כשם שמוסיפים עד היום לכתוב ספרי תורה בנוצה על גבי קלף.

המילה בארצנו
מנהג עכו"ם זה, אשר בא לנו במורשה ישרה מן היהדות, שורר אצלנו בכיפה, ופרט לחוגים המשוחררים מדעות קדומות, אין איש מעז למרוד בו. אף בלתי דתיים למיניהם בועטים רק בטקס הדתי ומלים את בניהם באמצעות רופאים מנתחים, אך שלא לערוך את כריתת האבר עצמה, דבר זה אף אינו עולה בדעתם.
כדי להצדיק דרכם זו מגמגמים הם בחצי פה כי המילה, ניתוח הגייני הוא, החשוב לבריאותו של הגבר. וכראיה מביאים הם את העובדה, כי יש אף כמה וכמה נוצרים העורכים את ניתוח המילה. ברי כי שוכן המערות או אדם היער הקדמון, קלושים מאד היו מושגיו בהגיינה, ואת כריתת האבר ביצע מטעמים אחרים לגמרי, כנזכר למעלה.

כן, יש להניח כי הרופאים ואנשי המדע בני שוויץ, צרפת, ארצות השפלה, בני סקנדינביה, העמים הסלבים, הגרמנים והאנגלוסקסים - יש להניח כי כל אלה אינם נופלים במידת בקיאותם בהגיינה מן הילידים האוסטרלים, מתושבי צפון גינאה החדשה, דרום פטגוניה, מן הפלחים המצריים, העיראקים והחורנים, ואפילו מן הרבנים היהודים...
אילו היתה חשיבות הגיינית לניתוח המילה, ודאי היו מתריעים על כך פסטר, ליסטר, קוך ויתר אבות ההגיינה המודרנית, היו מצווים על בצועו לכל עמי התרבות, כעל הרכבת האבעבועות דרך משך, ולא היו משאירים אותו נחלה לכמה "משוגעים" מביניהם. אמנם יש והמילה היא הכרח מטעמים מדיציניים, אך הרי לא יעלה בדעת איש לעקור את שקדיו של הילוד רק משום שיש אשר תפשה בהם דלקת. ואם נמצאו כמה פיקחים אמריקאים אשר אמרו להרחיק את התוספתן ממעיו של הילוד, הנה עד מהרה נטשו הבלות זו. לכל היותר אולי אין המילה מזיקה ברוב המקרים. אף שיש גם דעות אחרות, מרחיקות לכת: יש טוענים כי הטבע, אשר ברא את ברואיו ברירה טבעית משך אלפי דורות, הנו כליל השלמות וההרמוניה, הוא אינו יודע "איברים מיותרים", ואם טרם גילו המלומדים את תפקידו של איבר מסוים או בלוט מסוים, אין זאת אומרת כלל כי אין לו פונקציות חיוניות.
כריתת הערלה, על בלוטיה מפרישי הסמגמה, פוגעת בעטרה. אצל הנימול היא יבשה וקהה. היא מוקד תחושתי כביר חשיבות ואין ספק כי הפגיעה בה משנה באורח כלשהו את המערך הנפשי והגופני של הנימול, ומאחר שכאמור אין בטבע איברים ובלוטים מיותרים, מסתבר כי אותה תמורה במערך הנפש והגוף, לרעה היא ולא לטובה, והשפעתה השלילית הן לגבי הפרט הנימול והן לגבי הגזעים המולים.
אמנם, גישה זו טעונה עוד מחקר, אך אם כך ואם כך, מכל מקום ברי כי לא טעמים הגיינים הם הממריצים את הציבור החפשי והבלתי דתי שלנו להחזיק במנהג הקיצוץ.

הנימוק האמיתי
הסיבה היא כנראה, פחד. הפחד לסטות מן העדר, הפחד שמא יהיו בניהם שונים מכלל העדר, פן יהיו נרדפים בידי קהל הקצוצים.
פחד זה עז כנראה כדי כך, שאותו קהל חפשי ובלתי דתי הוא מראשי המקנאים למנהג הקיצוץ, ומכון לרדוף באף ובחימה את המורדים בו.
פחד זה מפני הסטיה מן העדר הוא המונע כנראה בעד האמהות הרחמניות מלומר: הרף! ומהתנגד נמרצות לכריתת האבר של בניהן.
המילה והיולדת
סורו נא אל מחלקת היולדות בבית החולים וראיתם את המחזה הנשנה וחוזר יום ביומו: יולדת נרגשת ומעוצבנת, 

חומה עולה והרופאים והאחיות מטפלים בה ופוקחים עליה עין. התרגשותה גברה והולכת עם התקרב מועד המילה ולאחר שמשיבים את הרך המנותח מן העקדה, פורצת היא בבכי מר וחשאי, אשר מתאמצת היא להעלימו מעין רואים, שהרי בושה וכלימה היא לרחם על פרי בטנה שהנה זה הוכנס בבריתו של אאע"ה...
המילה והאב
והאב, עוד רעה מנת חלקו מזו של האם, חייב הוא להיות עד ראייה לכל אותו מחזה מפואר ואף לקחת בו חלק פעיל. עטור טלית מוביל הוא את קורבנו ומוסרו לידי השושבינים, ה"קווטרקה" והסנדק, המגיש את העולל הרך לידי השוחט והמוהל. וזה, עוטה גלימה שחורה ועטוף טלית, מגלגל למרום עיניו, ממלמל אלו ברכות כמצוות אנשים מלומדה, מושך באבר הפעוט, מניף את חלף השוחטים, וחותך! קילוח דם פורץ מן הגוף הזעיר, והרך נותן קול צווחה מרה, עד כי תמה אתה מניין לו לזערור כמותו אותו כוח לצווח ככה. איזה שאר בשר נכבד מתכבד במציצת הדם, זכר לשתית דם הקורבן, וקהל עשרות הקרואים סובא את דם העינב ועונה בצהלת פראים: "לחאיים! לחאיים! מאזל טוב! מאזל טוב! מאזל טוב!". עד מהרה מטיפים טיפות יין על שפתי הרך, להקהות את חושיו, ומסלקים אותו לחדר היונקים, לטפל באברו הכרות. והאב העלוב חומק לו בחשאי לנחם את רעיתו האבלה והמתיפחת. ולא יעלה כלל בדעתו של אותו אב, כי בתורת אבל, זכות לו, זכות חוקית ומוסרית, ואף חובה לומר מילה קטנה אחת: וטו, אוסר אני! אכן פחד העדר נפל גם עליו ולא ירהיב עוז למרוד בו.
הנימול
והרך עצמו? קרבן העולה הפעוט גופו? את פיו כמובן אין שואל. בבשרו מטביעים את חותם הדמים כאותו חותם הכשר שמטביעה הרבנות בבשרו של עגל שחוט. אם בר מזל הוא, "רק" שבוע שבועיים ימשך סבלו. כל אימת שיטיל מים אל חיתוליו הצחורים, תצרוב חומצת השתן את פצעו השותת. והוא ימרר בבכי, שנתו תידור, תאבונו ילקה, חומו יעלה, והתפתחותו תתעכב עד אם הגליד הפצע.
ואם גם מזלו ולא עלתה הכריתה יפה - וקרם בשר פרא על גבי האבר - ונזקק הנימול לניתוח נוסף, להרחקת הגידול, תפירת האבר וכו'. שאם לא כן עלול הפעוט גדלו לסבול יסורי גוף ונפש איומים ולהיות אומלל באדם.
אך יש אף מקרים רעים מאלה - זהום הפצע, דלקת והרעלה, המסתיימים לעתים במקרי מוות.
אף דיני היהדות יודעים מקרים כאלה, ונאמר בם מפורש: אם מת בנו הבכור בשעת המילה, ומת השני - רשאי שלא למול את בנו השלישי. אכן נדיבות לב!

כך מובלים לעקדה רבבות תינוקות תמימים; כך צועדים לחופה אלפי זוגות צעירים; אלפי עלמות טובלות במקווה, חולצים ויורקים בפני יבמים סרבנים; מתענים במחסור ומתנזרים מבשר מאות אלפי תושבים; כך מורדים אל הקבר אלפי מתים ונופלים - ואין פוצה פה ומצפצף.
מצליף הרועה עוטה השחור שוטו - וקהל הבהמות צועד בסך ומתנהל בתוך העדר; הלוך וגעה ילך, אך מן העדר לא יסור - ימין ושמאל.

מכתבים

לעורך שלום,
התגלגל לידי עלון מספר אחד של "אף מילה", ומצא אותי עם יונתן שלי, שנימול לפני שבועות אחדים.
הוא אולי שכח, אבל אני לא...
אני מחזקת את ידך על שיצרת במה לדיון בברית המילה, ומשתפת אותך במחשבות שלי, שעיבדתי כאן, לראשונה מאז הלידה (למען האמת זו הפעם הראשונה שאני יושבת וכותבת מאז הלידה, אז תודה על הטריגר!).
													עלמה

זמן רב לפני שהריתי את בני, ראיינתי לעיתון שאני עובדת בו זוג שבחר לא למול את בנם. היתה זו הפעם הראשונה שבה השקעתי מחשבה כלשהי בעניין המילה. עד אז דימיתי כי טקסים בחברה שלנו הם עניין הנתון לבחירתי החופשית: אם ארצה, אנשא בטקס רבני (ואכן כך עשיתי), ואם לאו, אבחר בנישואים לא רבניים. כמו כן אוכל לחוג חגים יהודיים בכל אופן שאבחר - להדגיש את האפיונים הטקסיים שלהם, לבחור לי מתוכם רק אחדים, או להתעלם מהם לחלוטין. אוכל לחגוג בר או בת מצווה לילדי בטקס מסורתי או לא, ובערוב ימי אוכל לבחור אם להיקבר בטקס דתי, בטקס אחר, או להפרד מן העולם בלא כל טקס.
הברית היא הטקס היחיד בתרבותנו שמרכזו פגיעה אלימה ולא הפיכה בגוף, ושלא כטקסים אחרים, הוא נעשה למי שאינו יכול לבחור ולהביע את דעתו. ועל אף כל זאת, ברית המילה היא הטקס היחיד שעליו יש קונצנזוס גורף, ואין לה כיום אלטרנטיבה מקובלת. מעטים בלבד מעיזים להתנגד לו.
טיעוניהם של אותם בני זוג שהחליטו לא למול את בנם נראו לי הגיוניים, ופניהם העידו עליהם כי הם נחושים בדעתם וכלל לא מתחרטים על הבחירה שבחרו, אף ששילמו עליה מחיר אישי כבד. משפחתם גינתה אותם ואף ניתקה עמם קשר למשך תקופה לא קצרה.
בתקופה שפגשתי בהם הייתי אמא לשתי בנות. כתבתי את הכתבה, והנושא חזר לשכון במגרה העמוסה שבה שוכנים כל אותם דברים שהם ברומו של עולם אבל אין להם נגיעה של ממש בחיי.
כעבור זמן הריתי, ובחודש הששי להריון הלכנו לעשות סקירת מערכות. אני זוכרת היטב את הרגע שבו הרופא אמר לנו שיש לנו בן. הייתי המומה. עד אז "ידעתי" שיש לי עוד בת בבטן, ופתאום - בן. התרגשתי מאד ובין כל המחשבות שהתרוצצו בראשי וחסמו לחלוטין את דבריו המלומדים של הרופא, גדלו להם שתי מפלצות מחשבה מטרידות: הברית והגיוס.
את החודשים האחרונים להריון ביליתי כשאני מטרדת מאד ומטרידה כל מי שנקרה בדרכי בניסיון להבין את המשמעות שיש לברית עבורי, עבור החברה, ועבור ילדי. לא התלבטתי "באמת" אם לערוך ברית או לא, אך הייתי מבועתת מהמחשבה על החיתוך שיתבצע בבשרו של בני. בן זוגי היה נחוש בדעתו לבצע את הברית. אני מניחה כי אם הוא היה מציע שלא לעשות זאת, אזי אני הייתי נוטלת על עצמי את תפקיד ה"בעד".
רוב האנשים שאותם שיתפתי בקושי שלי שלפו מיד פתרון: במקום טקס רב משתתפים, תערכו משהו מינימלי - אמא אבא ותינוק - ואת המסיבה תערכו בהזדמנות אחרת". אלא שלא מספר האנשים שישתתפו בארוע היה העניין. הפאן הקשה, הנוגד כל-כך את טבענו כהורים, היה הפגיעה בגופו של ילדנו.
מכאן, מן המקום הה מצאתי את הקשר בין שתי המפלצות ההזויות שעלו בראשי בעת בדיקת האולטרה-סאונד - המילה והגיוס לצבא. חשתי כי מרגע לידתו של בן זכר, מרימה התרבות ראש נוסף, מבהיל ודמוני, וקובעת: הילד הזה, הוא קודם כל שלי. כך אמרה לי המפלצת: "את, אמא, תתגברי על האינסטינקט המשותף לכל בעלי החיים שלא יניחו לאיש להרע לגוריה, והניחי לתרבות לטבוע בבשרו של ילדך, ובבוא היום, בדיוק מאותו מקום בלבך שלמדת להכניע כשילדך היה בן שמונה ימים, תניחי לו למלא את "חובתו" בבואו לשרת את "התרבות", "העם", ו"המדינה", יהיו אלה אשר יהיו.
את הברית ערכנו בטקס שבו נכחו בני משפחתנו וחברינו.
לא הפורום החגיגי והמורחב יחסית הו שגרם לי ייסורים. להפך במובן מסוים. חשבתי, שלכל העניין יש משמעות כשהוא נעשה דווקא בתוך הקהילה. רק בטקס בישרנו לאלה שאוהבים אותנו כיצד בחרנו לקרוא לילדנו. התינוק היפה והשלם שלנו, בכה מרגע שהמוהל הפשיט אותו ועד שחלפה חצי שעה מהברית. ואנחנו בכינו איתו. וכמו שהבטיחו לי אמהות למודות ניסיון הוא נרגע הרבה לפנינו, וישן בזרועותינו בשלווה בזמן שאנחנו היינו עוד מכווצים ומבוהלים.

גם היום, חודשיים אחרי, התחושה המרכזית שנותרה בזיכרון שלי מן הברית היא ההכנעה. התרבות היא שהכניעה אותי, ובשום אופן לא הדת, שאותה קל כל-כך להאשים בכגון אלה, שכן לא ערכנו את הברית בגלל שיקולים דתיים, אלא אך ורק בגלל שיקולים חברתיים ותרבותיים.

בקרוב: יוגבל קיצוץ זנבות ואוזניים לכלבים - כדי למנוע מהם סבל
מאת: שמואל מיטלמן
מתוך: מעריב, אפריל 1999
משרדי החקלאות והמשפטים שוקדים בימים אלה על ניסוח תקנות צער בעלי חיים, שיגבילו את "החיתוך בבשר החי בכלבים למטרות נוי".
פירוש הדבר: קיצוץ זנבות ואוזניים יבוצע רק לצורך השתתפות בתערוכות, תחרויות והשגת תעודת גזע, ורק אם הדבר נדרש במפורש על ידי תקנון האיגוד הבינלאומי לכלבנות. כל חיתוך אחר של בעלי כלבים בבשרם, למעט טיפול רפואי, יאסר בשל הסבל שנגרם להם. כן תיאסר עקירת ציפורניים לחתולים מטעמי נוחות של בעליהם.
על כך הודיע השבוע לבג"ץ מנהל השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות, דר' עודד ניר, בתגובה לעתירתו של ח"כ אברהם פורז, התובע להתקין תקנות חדשות - לפי חוק צער בעלי חיים - שיימנעו סבל מיותר מבעלי חיים.
דר' ניר מציין כי התקנה בעניין איסור קיצוץ זנבות ואוזניים נוחה בעקבות המלצה של ועדה מיוחדת בראשות הממונה לפי חוק צער בעלי חיים, דר' חגי אלמגור.

ללא מילים

היום השמיני באופן אישי
איל ואילת 

היום השמיני עבר עלינו בנינוחות.
לא נאלצנו להתלבש יפה, לארח, לארגן, לטלפן ולתאם. לא שילמנו הון למישהו שיפגע בבננו הרך, לא נאלצנו לחבוש עור טרי ומדמם.
התעוררנו ליום רגיל של הורות טריה, חיבקנו, הנקנו, חיתלנו, נישקנו.
ולעמית התינוק שלנו אמרנו שאנחנו שמחים שחשבנו פעמיים. שמחים שלא פגענו בו סתם ככה בלי סיבה. שנתנו לו להשאר שלם, כי יש סיבה שכך הוא נולד - יפה, שלם ומושלם, ואנחנו שמחים שלא גרמנו לו לאבד אמון בעולם המבוגרים.
שמחים שהגענו למסקנה שאין שום סיבה שבעולם לפגוע בו.
עוד לפני ההריון, התחלנו לחשוב מה יהיה אם יוולד לנו בן, ואיך נתמודד עם ברית המילה. בהתחלה רצינו שזו תהיה בת, כדי לא לעמוד בדילמה הזו. אבל הטבע לא תמיד מתחשב ברצונותינו, ולעיתים אף מזמין אותנו דווקא להתמודד עם הפחדים והקשיים שלנו.

(אייל)
הגעתי לנושא ברית המילה האישי שלי דרך עבודה על מודעות עצמית, ומצאתי שם המון פחד, חוסר אונים וכאב פיזי. התחלתי להתעניין בנושא, לדבר עם אנשים, לקרוא חומר, ואז גמלה בי ההחלטה שאני לא מוכן לפגוע בבני.
מהרגע שנודע לנו שיש לנו בן, לא פסקו הויכוחים בבית - בינינו, עם חברים, משפחה, וכל מי שהיה בסביבתנו.
אילת הסכימה איתי שטקס ברית המילה הוא אכזרי, פוגע ולא הגיוני, אבל עם נושא החריגות שיעלה ברגע שהילד לא יהיה נימול, היא לא יכלה להתמודד, והחליטה לעשות ברית עם הרדמה אצל רופא ובכך לשכך מעט את הכאב.
בסוף החודש התשיעי אילת הביא לי כתבה שהיא שמרה מזמן על זוג שלא עשה ברית מילה לבנם. התקשרתי אליהם. השיחה הזו גרמה לשינוי אצל אילת, והיא בקשה לדבר עם כמה שיותר משפחות שלא עשו לילדיהם ברית, ולשמוע מהם בעיקר על ההתמודדות עם החריגות. מהשיחות עם המשפחות הבנו שההתמודדות עם החברה היא לא קלה, אבל אם ההורים שלמים ומשדרים את זה לילדים, אז החריגות כמעט ואינה מורגשת (נקודה למחשבה - ילד עם אף ארוך או אוזניים גדולות נמצא במצוקת חריגות גדולה הרבה יותר מילד לא נימול).
בסופו של דבר החלטנו לא לעשות ברית, סיפרנו למשפחות ולחברים הקרובים. התגובות ברובם לא היו נלהבות, אבל לא נתקלנו בהתנגדות נמרצת.
ביום שעמית נולד היה לנו ברור יותר מתמיד שאנחנו לא נעשה לו ברית.
היום, לאחר תשעה וחצי חודשים, אנחנו שמחים ושלמים עם ההחלטה. גם המשפחה והחברים מקבלים את עמית כמו שהוא באהבה רבה.

רוצים להעביר קצת מניסיוננו להורים שהחליטו לא לעשות ברית וליידע אותם שהיום בארצנו - שעדיין הרוב המכריע מבצע את טקס הברית, יש בורות מאד גדולה בקרב רופאים ובכלל לגבי איך לטפל ומה לעשות ומה לא לעשות אם איבר מין זכרי לא נימול.
אנחנו ממליצים להעזר בידע שנצבר עד כה אצל הורים שלא מלו את בניהם, בעלון "באופן טבעי" ו"אף מילה", בעמותה נגד חיתוכים באברי מין, כדי להמנע מאי נעימויות.

"והייתם כתינוקות" (ישו)
פגיעותו של התינוק האלוהי
יונתן 
התינוק הנולד הוא הדבר הכי קרוב לאלוהים. הוא טהור לחלוטין, נטול אגו, שלם ומושלם ללא רבב. מאחר שכך, הוא משקף כל-כך טוב את מצב המודעות של החברה אליה נולד!
בחברה שלנו הפגנית והפולחנית, נהוג עדיין לפגום בשלמות התינוק הנולד כדי לפייס את אלוהים, ע"י ברית המילה. על פי הגיון מעוות ונחות זה, התינוק הוא מתנת האל, ולכן יש לקחת מהתינוק את הניצוץ האלוהי שבו ולהחזיר אותו לאל בחזרה.
עבור אדם חילוני אמיתי, "סחר-חליפין" זה לא מתקבל על הדעת, והוא יסרב לו בכל תוקף!
הוא יעדיף לאין ערוך לשמור את תינוקו היקר כפי שהוא, מאשר לציית לגזרה מפוקפקת שכזאת מישות ערטילאית שכזאת.
אם כבר לעשות ברית, הרי מן הראוי לעשותה בין התינוק לבין הוריו, שיתחייבו בפני המשפחה וחברים לטפל בו ולאהוב אותו במסירות ללא תנאי!
עבור התינוק, ברית המילה היא בבחינת לעג לרש, שכן עבורו, אין שום ברית, אלא בגידה!
בגידה קשה וכואבת ע"י הוריו, שבגדו באמון הטהור והשלם שלו כלפיהם, ולא שמרו עליו מפני ההורים שלהם והאלוהים שלהם.
מאוחר יותר, הוא עצמו יבגוד, כשיוולד בנו שלו, והם יעמדו לצידו וימשיכו לבגוד בנכד שלהם - עוד מעגל בגידה קטן יסגר, ועוד קתרזיס ישתחרר בשרשרת האין סופית של האיוולת היהודית.

דעה

מדוע מלים תינוקות 
דסמונד מוריס. מתוך: על תינוקות ואנשים, הוצאת מעריב 1993.
לא רק תינוקות יהודיים, אלא מיליוני תינוקות ברחבי העולם כולו, עוברים מילה, תהליך שבו מוסרת העורלה מאבר המין שלהם. יש ארצות שבהן הדבר נעשה כמה שעות אחרי הלידה.
בארצות אחרות מעוכב הניתוח הקטן שלושה או ארבעה ימים, ויש ארצות שבהן, כמו שנהוג בדת היהודית, הוא מבוצע ביום השמיני. 
בטרם נשאל מדוע הדבר נעשה, הבה נברר כמה עובדות בדבר הניתוח עצמו, שבו מוסר העור המגן מפני חיכוך, זיהום ונזק על ראשו הרגיש של הפין. העורלה אינה ספח חסר תועלת שאפשר לסלקן כלאחר-יד, אלא חלק רב ערך של מבנה גוף הזכר האנושי. בזמן הלידה היא מחוברת לעור שמתחתיה ואי אפשר לדחוק אותה אחורה. היא מתרופפת כשהילד בן שלוש או ארבע. משיכתה לאחור על פין התינוק היא שגיאה העלולה לפגוע ברקמות. 
הסרת העורלה גורמת לתינוק כאב ניכר ומשאירה פצע פתוח שיש לחבוש. עקב כך עלולים להיגרם זיהום חמור או דימום. אין זה אירוע נדיר. ממחקר עדכני עולה ש22- אחוזים מהתינוקות הנימולים סבלו משטף דם או מסוג כלשהו של אלח. גם הפתח החשוף שבקצה הפין מועד לסכנת זיהום, בעיקר מחיתולים רטובים, ולעתים קרובות מתפתחים בו כיבים. בבריטניה בלבד נרשמים בממוצע בכל שנה 16 מקרי מוות כתוצאה מניתוח "זעיר" זה. 
לנוכח העובדות האלה נשאלת השאלה מדוע הוא מבוצע. אילו הטלנו מום אחר בתינוקותנו הזכרים היינו עומדים למשפט. כיצד שרדה המילה עד המאה העשרים? 
כדי לענות על שאלות אלה עלינו לחזור 6,000 שנה לאחור. ראשיתה של המילה במצרים העתיקה, ותחריטי אבן מהעת ההיא מוכיחים זאת. כנראה שמקור המנהג הוא בהערצה האלוהית של הנחש. המצרים האמינו שכאשר הנחש משיל את עורו ומגיח מתוכו מבהיק וחדש, הוא נולד מחדש. הם האמינו שאם הנחש נהיה בן אלמוות על-ידי השלת עורו, גם בני האדם יכולים לעשות כן. המשוואה היתה פשוטה: עור הנחש הוא העורלה. ממצרים התפשט המנהג לעמים רבים רבים, והערבים והיהודים אימצו אותו והפכוה למצווה דתית. במאות הבאות הוא נפוץ גם בארצות אחרות בעולם, מסיבות של מוסר או היגיינה, ובימינו עדיין מבוצע הניתוח במיליוני תינוקות מדי שנה בשנה. 
מלבד הסיבות הנעוצות באמונות הטפלות שמנינו לעיל נאמר שלמילה יש חשיבות מפני ש:
1.	היא מגבילה את המגע המיני.
2.	היא מסמלת נאמנות שבטית או חברתית.
3.	היא עושה את הגברים קדושים, מפני שהנביא מוחמד נולד ללא עורלה.
4.	השארת העורלה היא דבר לא נקי.
5.	המילה מונעת אוננות.
6.	היא משמשת מעין מנחה לאלים בדמות חלק סמלי מגבריות הזכר.
7.	היא מסירה פגם גופני מגוף הזכר.
8.	השטן מסתתר מתחת לעורלה, ועל כן הסרתה היא מניעת מסתור ממנו וחשיפתו.
9.	העורלה גורמת מחלות כגון היסטריה, אפילפסיה ואי-שליטה בהטלת שתן בלילה.
10.	היא גורמת למחלות נפש.
11.	היא גורמת לסרטן הפין אצל גברים ולסרטן צוואר הרחם אצל נשיהם.
12.	הסרתה מאפשרת לילד לגדול בהרגשה שהוא "כמו כולם".
כל הסיבות האלה הן שטויות חסרות כל שחר. אין ולו נימוק אחד בעל תוקף להטלת מום מעין זה בתינוקות זכרים. האמת, בכל מקרה ומקרה, היא כדלהלן:
1.	למילה אין כל השפעה, לטוב או לרע, על ביצועיו המיניים של הזכר הבוגר.
2.	בגלל תפוצתה הרחבה בעולם, בתרבויות שונות ובחברות רבות, אין היא מסמלת נאמנות.
3.	יכול מאוד להיות שמוחמד אכן נולד ללא עורלה, זוהי תופעה מוכרת למדע, אבל חיקויה אינן מבטיח קדושה.
4.	עורלה אינה מקור ללכלוך כל עוד הגבר רוחץ את העור מתחתיה מזמן לזמן - ובימינו זהו תפקיד לא קשה במיוחד.
5.	לעורלה אין כל השפעה שהיא על האוננות לסוגיה.
6.	מאחר שהסרתה אינה מפחיתה מגבריות הזכר, היא מהווה מנחה עלובה למדי לאלים.
7.	אין זו הסרת פגם גופני, כי אם הסרת חלק בעל ערך מהגוף: קפל עור מגונן.
8.	מי שמאמין בשטן יודע היטב שהוא יכול להיכנס לגוף האדם דרך כל פתח לא מוגן, ומכאן שזכר שנימול מוגן פחות מזכר שלא נימול.
9.	העורלה אינה גורמת חולשה רפואית; היא אפילו מונעת כמה מחלות, כפי שהוזכר.
10.	העורלה אינה גורמת לשום סוג של מחלת נפש.
11.	הטענות שהיא גורמת לסרטן התגלו בימינן כחסרות שחר.
12.	אם הטלת מום כזה בגופו גורמת לילד להרגיש "כמו כולם", הרי שחזרנו למסורות השבטיות העתיקות של צילוק וקעקוע הגוף ; והרי אלה מאוסות עלינו ביותר. 
סיבה אחרת, לא נעימה למדי, קיימת להמשך המילה בימינו. בארצות אחדות נאלצים התינוקות לסבול ממנה מפני שהרופאים המבצעים את הניתוח מקבלים הכנסה נאה עבורן. העובדה שבבריטניה, שם שילמן עבור המילה מהחזרי הביטוח הלאומי, ירדה שכיחות ביצועו ל0.41- אחוז מכלל התינוקות הזכרים היא רבת משמעות. בארץ אחרת, שבה הביטוח הלאומי ממשיך לשלם בעדה, נימולים 80 אחוזים מהילדים הזכרים לפני שהם יוצאים מבית היולדות. 
העובדה הפשוטה היא שהמילה היא "טיפול" שתינוקות יכולים להסתדר יפה בלעדיו. 

לתינוקות הנקבות יש יותר מזל. גופן מתאים פחות להטלת מומים, וילדותן עוברת עליהן ללא פציעה של אברי המין. מאוחר יותר, לרוע המזל, לא כולן נמלטות מגורל מר זה. 
בלא פחות מ25- ארצות נוהגים עדיין גם בימינו, למול ילדות שעל סף הבגרות. העובדה שעברו מזמן את גיל הינקות רק מחמירה את המצב, כיוון שהן מודעות יותר למה שקורה להן. יש ארצות שבהן מוסר רק הדגדגן, אבל בארצות אחרות המום נרחב הרבה יותר. עצוב לומר, אבל בעולמנו - באפריקה, במזרח-התיכון ובחלקים של אסיה - חיות כיום לא פחות מ74- מיליון נשים שאולצו לעבור מילה.

חדשות העולם הגדול

האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים מצהירה: "ביצוע שגרתי של מילה בילודים אינו מומלץ"
מתוך: NOCIRC ANNUAL REPORT, Vol. 13, Spring 1999

אחרי ניתוח של כמעט ארבעים שנה של מחקר על מילה, האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (the American Academy of Pediatrics - AAP), מצהירה ש"העדות המדעית הנוכחית [המצביעה] על יתרונות בריאותיים אפשריים לילודים זכרים מן המילה, אינה מצדיקה המלצה על ביצוע שגרתי של מילה בילודים זכרים".
הצהרת ה-AAP פורסמה בעיתון האקדמיה "Pediatrics" בגיליון מרץ 1999.

על פי ההצהרה, יתרונות רפואיים כגון הגיינה, הגנה בפני דלקות בדרכי השתן, מניעת סרטן הפין ומחלות מין מידבקות, כל אלו אינם מספיקים כדי להמליץ על ביצוע שגרתי של מילה בילודים.
[להלן מספר ציטוטים מההצהרה הנ"ל, בליווי הערות של מערכת NOCIRC].
·	"קיימות עדויות מעטות המאשרות את הקשר שבין מצב המילה (נימול או שלם) וההגיינה האופטימלית של הפין". ההצהרה אינה מתייחסת לכך שהעורלה עצמה מבטיחה הגיינה אופטימלית בכך שמגינה על ראש הפין ועל פתח צינור השופכה.
·	"הסיכון האבסולוטי לפתח זיהומים בדרכי השתן בילד זכר שלם (שאינו נימול) הוא נמוך (לכל היותר 1%)". האקדמיה אינה מזכירה שהטיפול הסטנדרטי בזהומים הוא אנטיביוטיקה, ולא כריתה.
·	"סרטן הפין הוא מחלה נדירה... והסיכון ללקות בסרטן הפין... הוא נדיר". ההצהרה אינה מתייחסת לעובדה שבארה"ב מתים יותר תינוקות כתוצאה מסיבוכים של מילה, מאשר מסרטן הפין.
·	"גורמים התנהגותיים נראים הרבה יותר חשובים כגורמי סיכון ללקות באיידס מאשר מצב המילה". ההצהרה אינה מתייחסת לכך שבארה"ב השעור הגבוה ביותר בעולם של חולי איידס ומחלות מין מידבקות אחרות בעולם המערבי, ויחד עם זאת, שעור הנימולים בארה"ב הוא מהגבוהים בעולם.
·	ההצהרה החדשה של ה-AAP מודיעה ש"ביצוע ניתוח המילה בילודים, ללא הרדמה, גורם לילודים לחוות כאב ומתח", וממליצה על שימוש בהרדמה כדי להפחית את הכאב. ההצהרה אינה מתייחסת לכך שכל הרדמה אינה מונעת כאב באופן מוחלט.
·	ה-AAP מודיעה ש"השיעור האמיתי של סיבוכים לאחר המילה אינו ידוע", ומוסיפה שהסיבוכים כוללים דימום, זיהום, נמק, פגעים באיבר המין (בעטרה, בצינור השופכה), פגעים קוסמטיים במראה המין ועוד, אולם אינה מתייחסת לאיזכורים רבים בספרות המדעית, לגבי קיטוע חלקי או מלא של איבר המין, שינוי מין כתוצאה מפגיעה מלאה בפין, סיבוכים קשים נוספים, ומוות.

ההצהרה מתייחסת ל"דיווחים נקודתיים שרגישות הפין והסיפוק המיני פחותים אצל הגבר הנימול", ואינה מזכירה כלל את הספרות המדעית הענפה העוסקת בתיפקודי העורלה, ובעצבוב הארוגני העשיר שבה.
ההצהרה מייעצת ש"גם להורים וגם לרופאים יש את החובה המוסרית להגן על הילד ולשמור על האינטרסים שלו ועל שלמותו", וש"הורים לילודים זכרים זכאים לקבל מידע אמין ומלא... ואסור שיושפעו ע"י רופאים לגבי ביצוע הניתוח, אלא יחליטו על כך בעצמם". ההצהרה אינה מתייחסת לכך שמומחים בתחום המשפטים, הן בארה"ב והן בקנדה ואירופה, בחנו את הצד המשפטי של ביצוע המילה, וקבעו שהיא פגיעה בזכויות האזרח.

למרות האכזבה מההצהרה החדשה של ה-AAP, הרי בסופו של דבר הכריזה האקדמיה שאין היא ממליצה על ביצוע שגרתי של מילה בילודים זכרים, והירידה שחלה ממילא בשיעור ביצוע המילה בארה"ב, אמורה עתה לרדת באופן דרמטי.

ידיעות קצרות
·	בית המשפט העליון בישראל קבע את הדיון הבא בעניין הבג"צ נגד המשך ביצוע המילה (תקציר מופיע ב"אף מילה" מס. 2), לתאריך 18.5.1999. המדינה היתה אמורה לתת את תשובתה עד 31.3.1999, אולם היות שטרם נתקבלה התשובה, נקבע מועד נוסף לדיון.
·	סנגל - בית הנבחרים הצביע נגד המשך מילת נשים במדינה. החוק קובע עד 5 שנות מאסר למפרים אותו.
·	טוגו - הועדה הפרלמנטרית לזכויות האדם העבירה חוק להפסקת מילת נשים, באומרה שהמנהג תוקף את הנשים הן בגופם והן בכבודן, ואין אפשרות להצדיקו בטעמים דתיים או תרבותיים.
·	בולגריה - לראשונה מזה 50 שנה, מתירה בולגריה ביצוע מילה בילדים מוסלמים. תחת השלטון הקומוניסטי, המיעוט התורכי בבולגריה (המונה כ10%- מהאוכלוסייה), לא הורשה לקיים את המנהג המוסלמי הזה.
·	מצרים - שני רופאים מואשמים בביצוע בלתי חוקי של מילה בשלוש ילדות צעירות, אשר אחת מהן מתה בזמן הניתוח כתוצאה מאלרגיה לאנטיביוטיקה. הרופאים צפויים למאסר עד 3 שנים, אם יואשמו.
·	צרפת - אישה ממוצא מלאי נשפטה לשמונה שנים מאסר, לאחר שמלה קרוב למאה ילדות בקהילתה, המונה כ40,000- מלאים. מילת נשים אינה חוקית בצרפת. הורי הילדות נשפטו אף הם, וחלקם נשלחו למאסר.