אף מילה
מחשבה שניה על ברית מילה

גיליון מס. 5										סתיו 1999

אני שמח להגיש לכם בזאת את הגליון החמישי של "אף מילה".

נראה כאילו לא קרה הרבה מאז הוצאת אף מילה מספר 4, לפני מספר חודשים, אולם השאלה כמובן איך מסתכלים על זה.
על פני השטח לא ניכרת תזוזה מהותית. התקשורת עדיין לא ששה להעלות לדיון את ענין המילה, אנשים פוחדים אף הם לפתוח בדיון על נושא כל-כך רגיש, ולכן נראה כאילו לא השתנה כלום.

אנסה לומר איך נראים הדברים מהצד שלי. ככל שעובר הזמן מאז החלטנו שלא למול את בננו הצעיר, ההחלטה נראית מיום ליום יותר מבוססת. לא שהיו לנו אילו שהן ספקות לגבי העניין. הרי מיד אחרי שהוא נולד, וראינו עד כמה מושלם גופו, הבנו סופית שאין שום סיכוי שנרצה לפגוע בו מכל סיבה שהיא.
בתחילה נראה איבר מינו שונה במקצת. קשה להתרגל למראה כזה לאחר שכל החיים התרגלנו לראות משהו אחר. אבל, בכל פעם שאני רואה אותו, איך הוא משחק, איך הוא צוחק, את הברק בעיניו ואת השמחה במשחקיו, אני נעשה יותר ויותר... מתוסכל.

היתכן שאף אחד לא יכול לראות את זה? היתכן שירצה אב לפגוע ביצור כל=כך תמים, לגרום לו כאב, לגרום לו מום לכל ימי חייו, ובעיקר לפגוע בבטחון המוחלט שיש לו בנו, שנגן עליו, שנשמור עליו, ושנרצה לעשות לו רק טוב? האם יתכן שאֶם, אשר זה עתה ילדה את בנה, והקשר ההדוק ביניהם כל-כך טבעי, תסכים להרשות למישהו לפגוע בו רק בגלל ש...

וכאן נמצא עיקר הסיפור. עבור אנשים דתיים, אשר שומרים את מצוות הדת, אין כאן כלל שאלה. טקס הברית, כולל ניתוח המילה, הנו מצווה חשובה ביותר, אשר אין לערער על קיומה. לכן, אפילו אם האב פוחד. אפילו אם האם כואבת את כאבו של בנה, הרי שהמטרה הנעלה מכסה על כל הפחד והכאב, והטקס עובר, אולי לא בלי יסורי מצפון, אולי עם חשש לבריאותו ו"לשלמותו" לאחר כריתת הערלה, אבל בבטחון מלא שכך צריך לעשות.
אני יכול אולי להבין אנשים כאלו, אם כי קשה לי מאד להסכים איתם.

השאלה הקשה יותר היא, מדוע אנשים שאינם שומרי מצוות ממשיכים לקיים את מצוות המילה. 
הסיבה היחידה שאני יכול לתאר לעצמי, היא שאנשים אינם מוכנים להתמודד עם רגשותיהם האמיתיים, אינם מוכנים לעמוד על השקפתם, ובעיקר אינם רוצים לערער על מוסכמות חברתיות.

אנשים פשוט אינם מוכנים לחשוב.

וגרוע מכך, אנשים אינם מוכנים לבחור. אני יכול להבין אנשים שבחנו את הנושא, שקלו אותו לכאן ולכאן, ביררו את היתרונות ואת החסרונות, את הסיכונים ואת המעלות, ולאחר מחשבה מעמיקה (שהרי מדובר בגופו ובנשמתו של היקר להם מכל), בחרו למול אותו בכל-זאת.
אני לא מסכים עם אנשים כאלו, אבל אני יכול (בקושי) להבין אותם.
הנה, לפני כחודש החליטה חברה שלנו למול את תינוקה, לאחר שחודשים קודם לכן התבטאה בתקיפות כנגד המעשה, והביעה את צערה העמוק על כך שהסכימה למול את בנה הראשון. 
מדוע החליטה לעשות כך? משום שלא רצתה שבנה יהיה חריג בגן הילדים.

אני רואה בהשקפה זו נורמה מזעזעת. איך אנשים מוכנים לוותר על עקרונותיהם, וגורמים לבנם כאב, מום, ונזק בלתי הפיך, רק בגלל החשש שמא... יהיו אנשים אחרים שיראו בכך חריגות.
האם אנשים מוכנים להצמיד לגופם מיני עגילים ונזמים רק בגלל שכולם עושים כך?
האם אנשים מוכנים לעשן רק בגלל שכך מקובל?
האם אנשים בוחרים את תפריטם, את מקום עבודתם, את מכוניתם ואת אופי הבילוי שלהם, רק

    								    (המשך בעמוד הבא...) 

חשבתי ש...

על פי מה שהחברה החיצונית בוחרת עבורם?
האם כך צריך לחנך את ילדינו? "אתה חייב לעשות מה שכולם עושים, אתה חייב להיות דומה לכולם, אתה חייב להכנס אל תוך התבנית הציבורית - אחרת לא יהיה מקומך אתנו!".

וכך חולפים להם הימים. אנשים ממשיכים לחיות בשקר, בתסכול, בכאב - אבל היות שכולם עושים כך, אין למי להתלונן, ואין על מה להתלונן.
התינוקות ממשיכים לכאוב, ההורים ממשיכים לבכות, והחברה ממשיכה לרחוץ בנקיון כפיה.

אני מקווה שהחברה שלנו תעשה סובלנית יותר ויותר, ויהיה קל יותר לקבל את החריגים. רק אז נוכל לחיות בדעה צלולה, שמעשינו (הפרטיים) הם לגמרי בידנו, ואין לאף אחד הזכות להתערב בהם.

אז גם יהיו הרבה יותר אנשים שיהיו מוכנים לעמוד על השקפתם, על עקרונותיהם, ועל הזכות השמורה לנו, בחברה דמוקרטית, להחליט עבורנו ועבור ילדנו, רק מה שטוב להם.

אז גם, לא תהיה לאף אחד הזכות להתערב ב"איך נראה איבר המין של בני".

בגליון הפעם ניסיתי להביא, כרגיל, מגוון נושאים הקשורים לניתוח המילה.

כדי להזכיר לעצמנו, עד כמה מילת נשים אינה שונה ממילת גברים, אני מביא בזאת את המאמר "שתיקת המילה" מתוך "טבע הדברים" מספר 2. אני מודה לעורך טבע הדברים על הסכמתו לפרסם את המאמר השלם במסגרת זו, ואני מקווה שהקוראים יווכחו עד כמה מנהג מילת הבנים היהודי, אינו רחוק במהותו ממנהג מילת הבנות המוסלמי.
ואמנם אני, בתור יהודי, איני יכול לבוא כנגד מנהג מילת הבנות, כל עוד בעדה שלי עצמי, ממשיכים לעשות אותו דבר בדיוק. 
נכון, ההשוואה נראת כלא-רלבנטית אלא למילה הסונית, הקלה יותר, בה מורידים רק את ערלת הדגדגן. אולם, אם נזכור שרוב עצבי התחושה בפין נמצאים דווקא בערלה, ולא בפין עצמו, ניתן יהיה להשוות את מילת הבנים (מבחינת הנזק והמום המיני) להורדת הדגדגן כולו.
נסו לקרוא את המאמר, ובכל מקום שיהיה מדובר על מילת בנות, החליפו למילת בנים. אני מניח שתמצאו שאין הרבה הבדלים.

מאמר נוסף שמובא בגליון זה תקציר ממנו, מדבר על המילה מהצד הדתי-הלכתי. מסתבר, שגם כאשר מדובר על מנהג מושרש היטב במסורת היהודית, מנהג בן אלפי שנים (לכאורה), מסתבר שבעקבות תקנות שעה, שונה המנהג (ע"י בני אדם!), והפך להיות דרסטי בהרבה.
ההבדל בין מילה ופריעה, משול (ושום נחזור להשוואה עם מילת בנות) להבדל שבין קיצוץ חלק קטן מערלת הדגדגן, לבין כריתת הדגדגן כולו, כולל הערלה שלו.
בפועל מדובר על משהו, שבאחוזים הייתי מעריך את ההבדל כך: קיצוץ קצה העורלה (המילה שהיתה נהוגה מתחילת קיומה ועד המאה השניה לספירה) יהווה כ=10%, ואילו הפריעה (שנוספה בעקבות גזירות אדריאנוס, ופירושה כריתת כל הערלה כולה) מהווה 90%.

יכול להיות שכאן למעשה נמצאת התקווה האמיתית לשינוי.

אולי, ברבות הזמן, נוכל לאמץ חזרה את המילה התנכית, ולהפוך אותה לסמלית ממש (למרות שגם הקזת דם סמלית נראת לי מעשה נורא). 

ובעצם, האם אנו באמת זקוקים לפגיעה פיזית בגוף כדי לקבל על עצמנו את עול החברה? האם לא נוכל להחליף את טקס המילה בטקס "ברית בלי-מילה"?
אני מקווה להביא בגליון הבא תאור של טקס כזה, אשר יש כבר לא מעט משפחות (בחו"ל בלבד, בינתיים), אשר בוחרות בו דווקא, כדי להכניס את בנם אל תוך הקהילה היהודית.

ונסיים שוב בתקווה, שבעקבות קריאת העלון יוכלו יותר ויותר אנשים להתחיל לחשוב על המילה, לשקול את קיומה,

ואולי אף...

לוותר עליה.

							 				רני

במחשבה אישית

סיפורי אלף לילה ולילה של ברית

רציתי לשתף אתכם במסע הארוך והקשה שאני עוברת מאז שהודעתי למשפחתי שלא אמול את בני.
זה קרה בחודש השביעי להריוני, כשהורי, הדתיים, תכננו לנסוע לחו"ל, ורצו לדחות את הטיסה עד לאחר הברית. אז החלטנו, בנן זוגי ואני, להודיע להם כי בכוונתנו להמנע מהטקס הזה.
מרגע זה, ועד שבוע לאחר הלידה, כשהם טסו לבסוף לחו"ל, הופעל עלינו מכבש לחצים שכמותו לא חוויתי מעודי.
אני באה מבית דתי. כיפות סרוגות, אבל מגיל צעיר לא חששתי להביע את עמדותי השונות. בגיל חמש-עשרה נתקלתי לראשונה בברית מזווית ראותה של האם. עמדתי אז ליד חברה טובה שחיכתה בדמעות לבנה בן שמונת הימים שיחזור מן האימה.
אז הבנתי עד כמה מחריד הטקס הזה, והחלטתי שלא למול את בני.

דיברתי בבית על החלטתי, כך שאי אפשר להאשים אותי שהשלתי מישהו.
בן זוגי, גם הוא החליט, עוד לפני שפגש אותי, כי הוא מתנגד לברית. הוא מטפל באנשים, ובין היתר משחזר עמם זכרונות מהעבר, שמשפיעים על תפקודם כיום. באחד מטיפוליו הגיע גבר שסבל מבעיה בתפקוד המיני. במהלך הטיפול צף ועלה זכרון הברית, והוא תאר זאת באופן בהיר ומחריד.
כשנפגשנו, שמחנו שנינו על כי אין בינינו חילוקי דיעות בנוגע לסוגיה זו.

עם זאת, בסוף ההריון, כשהחל הלחץ המשפחתי, ממש נשברתי. בכל שני וחמישי עלה לרגל לביתנו אח או דוד אחר כדי לדבר על ליבנו. הפגישו אותנו עם רבנים ויודעים שונים. אבי איים שינתק עמנו את הקשרים. אחי איים כי אני קורעת את המשפחה. אח אחד אפילו איים עלי שאם אבי יתאבד בעקבות כך זו תהיה אשמתי.
משפחתי ואני היינו בשנה זו באבל קשה וכבד לאחר שאחי הצעיר הלך לעולמו בנסיבות טרגיות, בדיוק שנה לפני שילדתי. כולנו היינו רגישים וקצת מפורקים, ובעיקר כואבים ומבולבלים.
הורי מאד נפגעו מכך שלא התחשבתי במצבם כהורים שכולים טריים. אני חשבתי שגם בי צריך להתחשב ולהניח לי.
לולא עמידתו האיתנה של בן-זוגי כנגד הלחץ, הייתי נשברת ומלה את בני. הלחץ נמשך עד היום, אם כי באינטנסיביות פחותה בהרבה.
עד היום, יותר משנתיים לאחר הולדת בני, אבי עדיין אינו מסוגל להתייחס לבני - נכדו, ועובדה זו קשה לכולנו, גם לאבי.
אני תקווה שהזמן יעשה את שלו ביני ובין משפחתי. יש לי גם הרגשה חזקה שהערלה עומדת לחזור לאופנה, ושבעתיד נראה הרבה ילדים שלמים.

כשאני קוראת את "אף מילה" לבי מתרחב ואני מתחזקת בכל פעם מחדש, במאבק הזה נגד הכפיה. קשה לי להסביר זאת, אבל מאז שהתחיל העיתון לצאת, משהו בי נרגע. אני מרגישה שיש לי גב. משהו להשען עליו גם כשהקרקע המוצקה הישנה (והמשפחה) לא תומכת.

יישר כוח על היוזמה והתמיכה שהעיתון נותן.

גלית (שם בדוי)
לעורך "אף מילה" שלום רב,

שמחתי מאד לקבל את העלון ששלחת אלי הביתה, לאחר שראיתי אותו באינטרנט.
קודם כל, ישר כוח על הרעיון, המאמץ, האומץ, והנחישות להעלות נושא כל-כך שנוי במחלוקת בחברה שלנו.

בגליונות הקודמים כתבו מספר אמהות, אשר רובן הצטערו על כך שמלו את ילדיהן, ואפילו כאלו שלא מלו, ושמחות על כך.
אני רוצה להעלות נושא שלא מרבים כלל לדבר עליו, והוא הצד של הגברים הבוגרים הנימולים. 
אני, כמו בודאי רבים וטובים בארץ הזו, נימולתי לפני כ-30 שנה. הורי, אשר אינם שומרי מצוות, מלו אותי פשוט מפני ש"כולם עשו כך". 

במשך השנים חיי המין שלי היו סבירים בהחלט. לא היו לי טענות, לא על הנאתי, לא על ההנאה שהסבתי לבנות זוגי, ולא על הצורות בהם עינגתי את עצמי.
לאחר קריאת העלונים הקודמים, התחלתי פתאום לחשוב. 
פתאום הבנתי את המום שהטילו בי. פתאום הבנתי את ההנאה שלקחו לי. 

פתאום הבנתי מדוע לעתים אני מסיים את מעשה האהבה עם פין שותת דם...
האם כך זה אצל כולם? 

היום אני יודע שאני בעל מום. אמנם אין לי כוונה לשחזר את הערלה (למרות שהבנתי שזה אפשרי), אבל אני מוכן לעשות הכל כדי שתינוקות אחרים לא יעברו את הניתוח המיותר הזה.

אשמח לעזור בכל צורה שניתן,								
יאיר (שם בדוי)

במחשבה מדעית

משיכת ערלה ותקנת הפריעה
ניסן רובין
ערוך מתוך: ציון, נ"ד (א'), תשמ"ט, עמ' 105-117.

"משיכת ערלה", כלומר משיכת עור הערלה לאחר המילה, כדי שלא יוכר שאיבר המין נימול, ידועה לנו החל מהמאה השניה לפסה"נ, ועד למאה השניה לסה"נ. כיום קשה להבין כיצד ניתן היה לבצע משיכת ערלה, משום שמבחינה טכנית, לאחר המילה (והפריעה), לא נותר מספיק עור שיאפשר כיסוי ראש הפין בערלה הנותרת.
מחבר המאמר מראה, ששיטת המילה בתקופה הנדונה היתה שונה, כלומר שבתחילה נהגו במילה ללא פריעה, ומילה בשיטה זו אפשרה משיכת ערלה. הפריעה עצמה לא נתקדשה אלא לאחר גזירות אדריאנוס, כדי לסתום את הפרצה, ולמנוע מיהודים להוציא עצמם מקהל ישראל, ע"י משיכת ערלתם.
אם השערה זו נכונה, הרי שלפנינו דוגמא של שינוי באחת הנורמות המושרשות ביותר בהלכה ובחברה היהודית.
בספר מקבים א' (י"א-ט"ו) מסופר על "אנשים רעים" מישראל ש"בנו בית מערומים [=גמנסיון] בירושלים כמנהג הגויים, משכו ערלתם, עזבו ברית קודש, התערבו בגויים, ויתמסרו לעשות הרע". משיכת הערלה נעשתה מרצון, והיתה מקובלת בקרב המתייוונים ביהודה, שהושפעו מהתרבות ההלניסטית של ימי בית תלמי ובית סלווקוס. היו אלו אנשים מקרב האצולה הירושלמית, מהכהונה ומשכבות המנהיגות, אשר התקרבו לבני מעמדם הלא-יהודיים, והם שהחדירו לקהל ישראל את התרבות ההלניסטית. יאסון, הכהן הגדול, עשה את ירושלים לפוליס יוונית, ובתוכה הוקם הגמנסיון שבו הופיעו הצעירים בעירום. אותם נימולים שרצו להשתתף במשחקים והתביישו במילתם, משכו את ערלתם.
בדרך כלל ידועים רק אנשים שמשכו ערלתם מרצון, מסיבות אידאולוגיות או תועלתיות. דווקא בעקבות גזירות אנטיוכוס אפיפנס, אשר גזר על איסור המילה, לא ידוע על מושכי עורלה. גם נוצרים משכו בערלתם: "אם נימול האיש המקורא - אל ימשוך ערלתו, ואם ערל הוא - על ימול. אין המילה נחשבה ואין העורלה נחשבה, כי אם מצוות האלוהים" (הראשונה אל הקורינתיים ז' י"ח).
אחת הסיבות למשיכת ערלה בקרב שכבות האצולה היהודית היתה הרצון לקבל אזרחות יוונית בערים ההלניסטיות, אשר תנאי לקבלתה היה החינוך באפביה, ותרגול הגוף בגמנסיון. קבלת האזרחות שחררה את התושבים ממס גולגולת גבוה שהוטל על אזרחים לא-יוונים. צעירים יהודיים שהתאמנו בגמנסיון הוכרו מיד ביהדותם, וזכויותיהם הופרו, ולכן משכו בערלתם כדי שלא יכירו בהם כיהודים.
מקור מימי בר-כוכבא מתאר משיכת ערלה בגלל קשיי הזמן (ירושלמי, שבת י"ט ב', י"ז ע"א, וכן יבמות ח' א', ט' ע"א בנוסח שונה במקצת). 

הדיון עוסק במילה מחודשת שעל "מושכי ערלה" לעשות, למרות גזירות המילה. מקור זה מראה את היחס שקיבלו אלו מצד החכמים, אשר ראו במשיכת הערלה פרישה מהציבור, ולכן החמירו בפסיקותיהם.

מהדברים לעיל עולה, שבאותה תקופה קל היה למשוך בערלה, ואפילו קרה שהערלה נמשכה מעצמה "משך לו ערלה או שנמשכה מאליה" (יבמות ח' א'; ח' ע"ד). במדרשים שונים מוצאים אישים שחכמים מתיחסים אליהם בשלילה, ובין יתר תכונותיהם השליליות נזכרת משיכת ערלה כדבר מובן מאליו. ר' יהודה בן מספרתא אומר: "עכן מושך בערלתו היה" (בבלי, סנהדרין מ"ד ע"א). ר' יוחנן אומר על המלך יהויקים 'שמשך לו ערלה' ועוד.

במשנה, במסכת יבמות (י"ט ב') כתוב: "מוהלין ופורעין ומוצצין ונותנים עליה אספלנית וכמון". על פי משנה זו, המילה והפריעה הן חלק מתהליך אחד. למרות זאת, כמה פסוקים לאחר מכן (פסוק ו'), נכתב "מל ולא פרע את המילה כאילו לא מל". אילו הפריעה היתה חלק מהמילה כמסורת עתיקה, לא היה צורך להזהיר בפני האפשרות שלא תהיה פריעה. יתכן איפה, שהפריעה לא הונהגה מלכתחילה, והיא חידוש שנתחדש במשך הזמן. כנראה שהיא הונהגה בגלל משיכת הערלה, שכאמור, היתה ידועה בתקופה זו. כאשר אין עושים פריעה, לא נפגע קרום הערלה התחתון (ה-ferulum), וניתן למשוך את הערלה בניתוח (או במשיכה מתמדת כלשהי. ר.כ.), ואז מצמיח הקרום שכבת חיפוי חדשה. תיקון הפריעה בימים שלאחר גזירות אדריאנוס, ביטל את האפשרות של משיכת הערלה, משום שהמצב של העור לאחר מילה שיש בה פריעה, אינו מאפשר את המשיכה. בגלל העובדה שהתקנה היתה חדשה, ראו החכמים צורך לחזקה הן באזהרות והן בהדגשת חשיבות הפריעה. יש אף פירוש האומר שחובת הפריעה היא מן התורה. ע"פ ר' עקיבא, "המול ימול" (בראשית יז יג) מכוון לשתי מילות - אחת למילה ואחת לפריעה.
ראיה נוספת נמצאת בתלמוד הבבלי (יבמות ע"א ע"ב), לפי רב "לא נתנה פריעת מילה לאברהם אבינו". החכמים השתמשו במסורת זו גם להסבר בעיה אחרת שהיתה להם: כיצד קיבלו ישראל את התורה בסיני כשהם ערלים, שהרי במצרים לא מלו "שהיו אלו (המצרים) ערלים, ואלו (ישראל) ערלים)". הרי לא יעלה על הדעת שיעמדו ערלים בסיני לקבלת התורה. התשובה היא שגם בהיותם במצרים וגם בהיותם במדבר נימולו, אבל לא פרעו "וכשבאו לארץ ישראל... חזר (יהושע) ומל אותם שנית" (פרקי דרבי אליעזר, כט).
במקביל לתקנת הפריעה תוקנה גם תקנה בדבר כריתה מוחלטת של ה"ציצין", שהן פיסות עור שנשארו מעורלה שלא נכרתה לגמרי, ואשר על פי המשנה, מי שנשארו לו ציצין לא נחשב מהול.

מקור חיצוני, אשר מחזק עוד יותר את הטענה בדבר משיכת העורלה, הוא רופא אלכסנדרוני בשם קלסוס, אשר כתב על שיטות כירורגיות לטיפול בחסרי ערלה. רופא זה, שטיפל בעיקר בנוכרים אשר עברו מילה או שנולדו ללא ערלה, מזכיר שתי שיטות לשחזור ערלה, האחת לחסרי ערלה, ואחת לכאלו ש"נימולו לפי מנהגם של כמה גזעים", ובכך כיוון גם ליהודים וגם לעמים אחרים, אשר על פי הרודוטוס (היסטוריה II 105, II 37-36) נהגו למול, כמו המצרים (כנראה כוהנים בלבד), הערבים, החבשים, החבשים והפיניקים. הניתוחים האמורים היו כרוכים בסכנה לא קטנה, אולם אלו שהיו מוכנים להסתכן, פתחו לעצמם פתח לכניסה לעולם התרבות ההלניסטי - רומי.
גם מנהג המילה השומרוני, אשר משמר מסורות קדומות, אינו כולל את הפריעה. בנוסף אין  אפשרות לדחות את המילה מעבר ליום השמיני, הסנדק הוא למעשה סנדקית, לרוב אמו, ובטקס נותנים לילוד את שמו. על פי השומרונים, הם מעולם לא נהגו במנהג הפריעה, ולא קיבלו את המילה היהודית (כך גם היהודים, אשר לא קיבלו כמובן את המילה השומרונית, ללא הפריעה), ובמעבר בין עדה לעדה, חייב היה ה"מומר" לעבור מילה נוספת.

כל העדויות הנ"ל מצביעות על כיוון אחד: חובת הפריעה (ואיסור השארת הציצין) נקבעה לאחר גזרות אדריאנוס, ובעקבות תהליך ההתבוללות בערים ההלניסטיות, שהתרבו בם מושכי עורלה. התקנה נקבעה כדי שלא תשאר פיסת עור כלשהי שתאפשר משיכת ערלה. הוספת הפריעה הגביהה עוד יותר את המחיצה שבין יהודים לגויים. המילה שאמורה היתה לטבוע סימן בלתי הפיך לא עמדה במבחן, וניתן היה לבטלה ולחצות גבולות: לצאת מקהל ישראל ולהכנס אליו שנית. תקנת הפריעה הפסיקה אחת ולתמיד אפשרות זו, ושוב אין שומעים על משוכי ערלה בקרב ישראל. כיון שחכמים רצו להשריש את העניין, העמידו את חובת הפריעה והסרת הציצין בדרגה שווה עם המילה עצמה, כך שמוהל אשר לא פרע או לא חתך את כל הציצין, כאילו לא מל.

שתיקת המילה
מילת נשים וגברים בעולם
כתבה: עירית שחורי
מתוך: "טבע הדברים" מס. 2.
 
"שעת לילה מאוחרת בקהיר. רק קול נביחות כלבים טועים מפר את השקט. בביתם של משפחת א-סעוודי נמה את שנתה נואל, בתם הקטנה בת השש. לפתע, ללא כל התרעה מוקדמת, נחטפת נואל מעל מצעה החם ומונחת על אריחי- האמבטיה הקרים כאשר עיניה מכוסות: 'דומה היה שהעולם נעטף ערפל כהה שמנע ממני לראות. הם היו רבים, ומשהו שדמה ללפיתת ברזל אחז בידי, בזרועותי ובירכי, עד שלא יכולתי להתנגד או אפילו לזוז. קולות לא מוכרים והמהום של צליל מתכתי צורם קטע אותו מפעם לפעם, צליל קרצוף שהזכיר לי את הקצב המשחיז את סכינו לפני שהוא שוחט כבש לכבוד ה'עיד'. אימצתי את אוזני לקלוט את צליל הקרצוף המתכתי. ברגע שפסק, לבי כמו פסק לפעום איתו. משום מה לא התקרב לצווארי כפי שציפיתי, אלא לחלק אחר של גופי, אי-שם מתחת לבטני, כאילו תר אחר משהו החבוי בין ירכיי. באותו רגע תפסתי שירכיי פוסקו לרווחה, ושתי רגליי מורחקות בכוח זו מזו, לפותות באצבעות פלדה שלא הרפו לרגע מן הלחץ. חשתי שהסכין או התער נע הישר אל גרוני. ואז, לפתע, צנח הלהב המתכתי החד אל בין ירכיי ושם קטע פיסת בשר מגופי" (מתוך הספר "מאחורי הרעלה - נשים בעולם הערבי", נואל א-סעוודי, מסדה, 1988).
עד כמה שיישמע סיפור המילה של נואל א-סעוודי מזעזע וקפקאי, נעשים רבים כמוהו גם היום. את מילת הנשים, על צורותיה השונות, נוכל למצוא במצרים (גם אצל הנוצרים הקופטים), באיחוד האמירויות הערביות, בעומאן ובדרום תימן, ביבשת אפריקה השחורה, בשבטי בדווים ספורים בנגב הדרומי, בקרב המוסלמים במלזיה ואינדונזיה, אצל שבטים בודדים בהינדו-המזרחיים, בדרום-אמריקה ובאוסטרליה. אפילו ברחבי אירופה, בארצות אליהן היגרו אפריקאים מתבצע ניתוח המילה. על פי הנתונים האחרונים של "ארגון הבריאות העולמי", ישנן כיום כ- 250 מיליון נשים וילדות שנימולו. מספר הנימולות העצום הוא חלק נכבד באוכלוסיית העולם, ואינו שייך לדת ספציפית. 
חוקרים רבים מתחבטים במידת ההשפעה של הקידמה על האוכלוסייה הבדווית בישראל. החברה הבדווית הישראלית נמצאת בתהליך מעבר מנוודות להתיישבות קבע, מקבוצה מסורתית למודרנית ומשכילה.
פרופסור יוסף גינת, אנתרופולוג מאוניברסיטת חיפה, מספר על המילה: "מנהג מילת הנשים עדיין קיים בישראל. עם זה ניכרת השפעת המודרניזציה - כיום כורתים רק חלק מן הדגדגן. בחברות אפריקאיות זהו טקס מלא. בסודן ואולי גם בדרום מצרים המילה לא מוצנעת. בנגב ובסיני שמור הדבר לנשים בלבד. ככל שעולים מצפון לאפריקה לא מדברים על כך, אין זה קשר של שתיקה, אלא שלא נוהגים לדבר על נושאים אינטימיים. 
מעבר הבדווים להתיישבות קבע ומגע עם יהודים וערבים צפוניים צמצמו את התופעה. סביר להניח שבהתיישבויות בדוויות בצפון הארץ, המילה כבר לא נעשית. מוהל בערבית פלשתינית נקרא 'שלבי' שמשמעו 'יפה'. בבקה אל-גרביה גרה משפחה שעסקה במילה במשך דורות רבים ושמה שלבי. יש גם שיר ששרות הנשים לקראת המילה: "יא מטהר ח'ף אידך, יא שלבי ח'ף אידך" (שתהא ידך קלה המוהל, שתהא ידך קלה 'היפה'). 
מילת הבן תורמת למעמדו החברתי של האב. מילת הנשים, לעומת זה, נעשית מסיבה אחת: הגנה על האשה מפני עצמה. אשה הנשואה לגבר פוליגמי, או אשה שבעלה נעדר זמן ממושך, יכולה להישאר תקופות ארוכות ללא סיפוק מיני. כריתת מוקד התשוקה המינית, שומרת על האשה ומונעת ממנה את היכולת לקיים יחסי מין אסורים, העלולים לרוב להסתיים ברצח האשה על רקע כבוד המשפחה. 
אחד מהמחקרים, שעסק במיניות האשה הבדווית, נעשה על ידי קבוצת חוקרים מאוניברסיטת באר-שבע: הפסיכיאטר פרופ' בלמקר, הגניקולוג ד"ר לצר, רופא המשפחה ד"ר אבו-רביע ואחרים. העובדות הצביעו על תהליך "העדנה", מעין 'ישראליזציה', אותה הפנימו הבדווים. הקדמה וההשכלה הביאו לירידה משמעותית במספר הנימולות, וכאשר מתבצעת מילה, היא סמלית בלבד. מבדיקת נשים צעירות מסתבר שהכריתה המודרנית אינה פוגעת במיניותן כלל - היא מצטמצמת בכיסוי הדגדגן וב'יישור' הגובה בנקודת המפגש של השפתיים הקטנות. בבדיקה גניקולוגית נראות השפתיים מיושרות, כשעליהן סימן שריטה. 
בימים אלה מעלה השחקנית רובי פורת-שובל את ההצגה 'נעמי', סיפורה (הביוגרפי, כביכול) של בדווית נמלטת, המבכה את גורל הנשים בחברתה. סיפור בריחתה של נעמי משמש גם כאמירה חברתית של פורת-שובל: "כולנו, בדוויות כיהודיות, מסורסות! למרות הקדמה והשחרור, כביכול, הנשים עדיין רדופות רגשי אשם, חצויות בין העולמות, בעוד הגברים שבחבורה פטורים".  ההצגה מיוחדת ונוגעת ללב, אך בבדיקה מעמיקה יותר של המציאות מסתבר שמספר הבדואיות הנימולות קטן מזה שמשתמע בהצגה. למעשה מדובר בשני שבטים שעדיין נהוגה בהם המילה: שבט אבו מדיאן ושבט אל-טורא, הנחשבים לבני-המעמד הנמוך בחברה הבדווית. מנהג המילה הוא תוצר של אמונות ומיתוסים רבים שאינם רק מיסוד השליטה הגברית בנשים. לאורך כל החתך האתני-גיאוגרפי של מילת הנשים נתקל בסיבות דומות התומכות בקיום המנהג, קבוצות חברתיות מסוימות באפריקה מאמינות שכריתת איברי הערווה שומרת על הניקיון מפני ההפרשות המיוצרות על ידי הדגדגן והבלוטות שבאזור ומונעת צחנה. 
אף על פי שהאשה רוחצת את ידיה לאחר הטלת שתן, עדיין קיימת האפשרות ש"היד המנקה" תזדהם מאותן הפרשות ותמשיך לזהם את המים והמזון שהנשים מגישות לגברים. אצל הבדווים מקובל שההיתר לאפיית הפיתה המסורתית ולבישול האוכל, ניתן לאשה רק לאחר שנימולה.  הנימולות משוכנעות שרק כך תוכלנה להקפיד על ניקיונן וטהרתן. בקוראן ישנה קריאה של הנביא מוחמד למול את הזכרים. לגבי הנשים מוצאים רק התייחסות עקיפה וגם היא לא בקוראן. מספר אמרות, הקשורות לנושא, נמצאות בחדית' (התורה שבע"פ). האמרה הבאה מיוחסת לנביא מוחמד: "ברית מילה חובה בגבר ותוספת לאישה". אימרה אחרת ממליצה לאישה שמלה עצמה בתקופתו של הנביא לבצע את המילה בצורה שלא תפגע בהנאתה שלה או בזו של בעלה. אגדה בדווית מספרת על הגר הישמעאלית שמלה את עצמה ומאז השתרש המנהג בקרב הבדווים כולם. 
המילה הנשית, כפי שהיא מקובלת היום, היא גלגול של טקס מצרי קדום במהלכו הופיע מנהיג הדת מכוסה עור-חיה וביתק את קרום-הבתולין של הנערות. המצרים הקדמונים האמינו שהאל ורוחות-הקדמונים חזרו לאדמה בדמות חיות כדי להגן עליהם והטקס סימל את תודתם.  
בגלגולו היום, מנהג מילת-הנשים נועד למסד את השליטה הגברית בחיי האישה ובמיניותה. בימי האימפריה הרומית הושקעו מאמצים רבים כדי לנצל ניצול כלכלי את מאות אלפי העבדים והשפחות שנלקחו בשבי. טכניקה חדשנית, שנודעה בכינוי: "טכניקת טבעות ההידוק" (Slipping ring) אמצעי מניעה לכל דבר, מדגימה את החשיבה הכלכלית של הימים ההם: הטבעות הוחדרו אל השפתיים הגדולות בערוותן של השפחות, כך שפתח הנרתיק הודק ונמנעה מן השפחות היכולת להרות. מילת אבר המין הנשי, כאמצעי למיסוד השליטה הגברית בחיי האשה, היה אופנתי באירופה גם במאה השתים-עשרה, כאשר רבבות נוצרים אדוקים נקראו להשתתף במסעי-הצלב. האביר הצלבני, כיאה לנוצרי טוב, דאג שמא תחשוק אשתו בגבר זר. החששות האלה הובילו להמצאה נוספת מפורסמת מקודמתה ובעלת הילה רומנטית משהו - "חגורת הצניעות" (Chastity Belt). החגורה מנעה מהאישה הבוגדנית לממש את מזימותיה. אם לא נפל הבעל- הקנאי חלל במלחמת-הקודש, או איבד את המפתח, היתה אשתו יכולה לחזור לפעילות רגילה. לא רק לנשים בוגדניות ולשפחות דאגו הגברים של אותה התקופה. דאגתם הופנתה גם ל"מחלות נשיות" שהדעת לא סבלה את קיומם, שכן גבלו ב"טירוף" של ממש: נימפומניה, אוננות, היסטריה, דיכאון מתמשך, אפילפסיה ועוד.  הדרך המקובלת לרפא אותן בכמה ארצות מערביות כדוגמת ארצות הברית ואנגליה, היתה כריתת-הדגדגן. על דרך הריפוי המיוחדת הזאת ניתן לקרוא בספרו של דר' אייזיק בייקר בראון, יושב ראש החברה הרפואית של לונדון, שיצא בשנת 1866 שם הוא מהלל את דרך ה"ריפוי בעזרת כריתת הקליטוריס". בחוברת לענייני בריאות: Ladies Guide For Health And Disease שהיתה פופולרית בשנת 1890 ברחבי ארצות הברית נכתבה אזהרה חמורה להורים: "עליכם להביא לידיעת הבנות שהאוננות היא הרגל גרוע ביותר, המביא לידי איבוד ערכי-מוסר, התעלפויות, אפילפסיה ואי-יכולת לשלוט בשלפוחית השתן. מגע הידיים באזור והזרם הווגינלי, עשוי לפגוע באצבעות. לכן אין מוצא, אלא להיעזר בכריתת הקליטוריס כמרפא." בארצות הברית היו שצידדו בדעה הזאת עוד בשנות השלושים של המאה העשרים, וישנן ידיעות על ניתוחי כריתת קליטוריס שנעשו במהלך שנת 1937.
בין המלים ישנם הרואים בעורלה את המהות הנקבית בגבר, ובדגדגן את המהות הזכרית באישה, ולאחר המילה נקבעת המיניות סופית. בדומה למילה אצל הגברים, גם המילה הנשית נחשבת למעשה אסתטי, שכן הדגדגן מקביל לפין הגברי. יתרה מזאת, ישנן חברות באפריקה, כדוגמת ה Temnes מבורקינה פאסו (וולטה עילית לשעבר), או קבוצות באתיופיה, המאמינות שלדגדגן יש פוטנציאל לגדול במהלך ההתבגרות כמו הפין הגברי. הפחד מפני צמיחה מופרזת העלה את חשיבותה של הכריתה. בעיני אנשי מאלי, צורתה הטבעית של הערווה מכוערת ואילו החלקתה תהיה נעימה יותר למראה ומגע. הבדווים מקפידים מלבד המילה על הרחקת שיער מאזור הערווה לפני קיום יחסי המין.
ישנן קהילות בבורקינה-פאסו, במאלי, בסודן ובקניה, המאמינות שלדגדגן יש יכולת להרוג את הבן-הבכור, במקרה וראשו בא במגע עם הדגדגן. בני היורובה מניגריה טוענים שיחסי-מין מסכנים את התינוק שנולד ומזהמים את חלב אמו. הכריתה פוגעת בחשק המיני של היולדת ומאפשרת לתינוק לגדול ולהתחזק. סביר להניח שמקור האמונה בניסיון להסביר את שיעורי התמותה הגבוהים במהלך הלידה באזורים האלה.
כדי להשתייך לקבוצה אתנית מסוימת, יש לעמוד בהתחייבויות שנקבעו על ידה. שותפות מלאה דורשת קיום חוקים ונורמות חברתיות שמטרתם להגן על החברה. עבור האפריקאים, ההזדהות עם התרבות ושושלת-היוחסין המיוחדות לכל קבוצה, היא אחת מאבני-היסוד החשובות לקיום החברה. ילדי הדור הצעיר גדלים ומחונכים מתוך תקווה שביום מן הימים יהיו חלק בלתי נפרד מהחברה. ליחיד אין משמעות בתרבות הזאת ומכאן הפחד הגדול מן הניכור והשונות.
החברות שבהן מתקיים טקס-המילה, מודיעות בדרך הזאת על הסטטוס החדש של הנערות - נשים בוגרות בעלות זכויות מלאות בחברה. ללא קיום הטקס, הנערה מושמת ללעג, מנוכרת מידידיה ושכניה ועלולה לאבד את זכויותיה בקהילה (האפשרות להחזיק באדמה, או ברכוש, הזכות להצביע, או להיבחר). אובדן זכויות נרחב יותר יכול לכלול גם את ראש-המשפחה שאשתו או בנותיו לא נימולו.
הגדלת מספר ההזדמנויות לנישואים הוא טיעון מתקדם יחסית לקיום המילה. מקורו בעובדה שרוב הנערות שהגיעו לבגרות ונימולו, נישאו עד שנה מיום המילה. בחברות שבהן נהוגה המילה, לא ייתכנו נישואים מבלי שהאישה עברה מילה היות והמסורת אוסרת על כך. המצדדים במילה טוענים שהנימולות תמיד בריאות. הן אינן מתלוננות על מחלות, אלא במקרה שנגרמו מכוחות על-טבעיים. הם מספרים על נערות חולניות שהבריאו מיד לאחר מילתן. לטענתם המילה גם מגבירה את הפוריות, והראייה: נערות רבות שנישאו לאחר מילתן התעברו זמן קצר לאחר הנישואים, בעוד אלה שלא נימולו מתקשות להרות כנראה בגלל ההפרשות הווגינליות שמגען עם הזרע גורם להשמדתו. גם בני שבט הטגואנה מחוף השנהב מאמינים שעקרות נגרמת כאשר לא מבצעים את המילה.
נשים רבות רואות בחוויית המילה ערובה לעמידה בכאבי-הצירים והלידה, ועבורן זהו ניסיון מחשל. קיים אצלן חשש שאלה שלא עברו מילה יכושפו על ידי רוחות ומכשפים. הן חונכו לדעת שהמילה תזכה אותן בדרגת רוחניות גבוהה יותר. 
לרוב מבצעת את המילה אשה הידועה בהתמחותה כמיילדת. אותה אשה, המכונה בפי המוסלמים והבדווים "הדאייה", נוהגת גם לבצע את טקס ביתוק הבתולין ביום החתונה של הנערה המוסלמית. אצל האפריקאים מבצע את המילה מנהיג הקבוצה או מנהיגת הנשים, עליהם גם מוטלת המשימה של חניכת הנערות והכנתן לחייהן כבוגרות. 
ישנם שלושה סוגי מילה לנשים: 
1.	הכריתה הקלה כוללת רק את כריתת הפריפיוס, שהוא כיסוי-הדגדגן.
2.	הכריתה "העממית", או "הסונית" שבה נכרת הדגדגן כולו (קליטורידקטומי), בדומה למילת העורלה של גברים. לעתים נעשית רק כריתה חלקית של הדגדגן.
3.	הכריתה "הפרעונית" (האינפיבולציה) שהיא המילה הקשה והמקיפה ביותר מבין השלוש. הסוג הזה נעשה לילדות בנות 10-4, אצלן פתח-הנרתיק עדיין מכווץ. בשיטה הזאת נכרתים לגמרי הדגדגן, השפתיים הקטנות ולפחות שני שליש מהשפתיים הגדולות. בעזרת חוט, נתפרות שתי שפות הערווה לכל אורכן כדי לגרום להידבקותן (ישנן חברות שבהן משתמשים להידוק השפתיים במעיים של כבש, או בשיער סוס). משחה שנרקחה מעשבים מבטיחה את יעילות ההידוק. פיסת עץ מוחדרת בין השפתיים כדי לאפשר יציאה של השתן והדימום-הווסתי את רגלי הנערה קושרים, עד להגלדת הפצע.
 נהוג לפתוח את פתח הנרתיק בשעה שהאישה התגרשה, התאלמנה, או לפני לידה (בסיום הלידה סוגרים אותו שוב). ניתוחים רבים נעשים בתנאים הרחוקים מלהיות סטריליים. הכריתה נעשית בעזרת כלים שונים : תער, סכין, שבר בקבוק, מספריים, או כל חפץ חד אחר. מעטים המקרים שבהם מכשיר המילה סטרילי או חד, וכך נגרמים נזקים רבים. מוהלת לא מיומנת או קצרת רואי והתפתלות נערה מפוחדת, עשויים לפגוע גם באיברים נוספים. לאותן פגיעות יש השלכות על בריאות הנימולה, על יכולתה ללדת ולעתים אף לגרום למותה. כיום רואים במילה את אחד הגורמים להפצת האיידס, מקום הכריתה המצולק, מזדהם ובמקרים רבים גם נפתח ומדמם. יחסי-מין חודרניים מלווים בדימום, הם דרך קלה להידבקות בנגיף ה= HIV.
מנהג המילה לא רק שאינו ייחודי לדת כלשהי, אלא שקיומו נפוץ בקרב בורים ומשכילים גם יחד. במצרים לדוגמה, ההיררכיה החברתית נחלקת לשכבות ברורות: שכבה דקה של עשירי-עולם, שכבת-ביניים של פקידים משכילים ואנשי-צבא והשכבה העיקרית של העם הפשוט, שברובו עני מאוד. אחוז הנימולות בקרב השכבות התחתונות מגיע ל 96.5 אחוז ובקרב השכבה הגבוהה ירד לכדי 66 אחוז. ההתנגשות של קידמה מחד ומסורת מאידך, השאירה את חותמה על בני-השכבה הגבוהה. אי הרצון למרוד במסורת והחשש מתדמית "פרימיטיבית" הוליד פשרה: הם מלים את בנותיהם בצנעה ובעזרתם של מיטב הרופאים 
ביישוב בדווי בקרבת העיר דימונה, לשם יצאנו בעקבות הכתבה, קיבלה את פנינו אום-חמיד, בדווית זקנה, שאת פניה חרושי-הקמטים קישטו כתובות קעקע עדינות. בחיוך הססני הזמינה אותנו להיכנס לחדר מרופד במזרונים וכריות צבעוניים. אום-חמיד נעלמה במטבחה וחזרה עם קנקן תה מהביל אותו מזגה לכוסות קטנות. ניסינו לגשר על המבוכה והחשדנות בעזרתו של סעיד, נער בדווי דובר עברית. סחור סחור, בבליל של עברית וערבית הגענו לנושא ה"טהר-אל-בנת" (טיהור הבנות). רוב הבדווים אליהם פנינו סירבו בתוקף להודות בקיומו של המנהג. מהתשובות המעטות שהצלחנו לדלות מפי "יודעי-דבר" למדנו, שרק קבוצה קטנה של בדווים, שמוצאם מאזור הנילוס, עדיין מלה את בנותיה. הרושם היה שהמנהג הולך ונעלם 
 עברו דקות אחדות והרבה סימני ידיים, עד שהצלחנו להסביר את שאלתנו לשניים. לפתע נשמע צחוק מתגלגל מפי המארחת: "אה, הדגדגן!" סעיד השתרע על המזרון במבוכה ואום-חמיד הסתירה את פניה במטפחת לבנה. שיחק לנו המזל, אולי בגלל השאלות הישירות אולי בגלל נימוס המארחים. תשובתה של אום-חמיד היתה נחרצת: "עד לא מזמן, כמעט ולא היתה אישה בדווית שלא עברה טהר-אל-בנת! כל נערה מתבגרת נלקחה לזקנה "מומחית" (הנערות הרזות והחלשות קיבלו ארכה נוספת של כמה שנים) ובעזרת סכין גילוח עברה 'טיהור'. זמן קצר לאחר המילה, חוזרת הנערה לחיים הרגילים ומורשית לבשל את ארוחות הגברים. נערה שלא עברה 'טהר-אל-בנת' התקשתה להינשא. היום מקפידים פחות על קיום המילה ולא מחייבים נערה שאינה רוצה בה" 
פרופ' בלמקר מוסיף ומציין שהדרך היעילה ביותר להקטין את מספר הנימולות לא תהיה בעזרתה של מלחמת-חורמה והאשמה בפרימיטיביות, אלא על ידי שימוש במוסדות הקיימים. בניגוד להשקפת העולם המערבית, נכון יהיה להכיר בעובדה שהמנהג קיים וקשה לעוקרו.
הפתרון מצוי גם הפעם בפשרה, באותו תהליך עידון: להדריך את המוהלים השונים כיצד לבצע את המילה בצורה סימלית ובתנאים נאותים.
טקס מילת-בנים בשבט הלוייה שבקניה
בינואר 1993 נכחו רינת רן ויוסי שי, זוג תרמילאים ישראלי, בטקס מילת הבנים של שבט הלויה בצ'רנגו הילס שבקניה. הלויה, שבט לא הומוגני המורכב מתערובת שבטים, הוא הקבוצה האתנית השנייה בגודלה אחרי שבט הקיקויו בקניה. למרות המגורים בבקתות קש זהו שבט מודרני יחסית שעל בניו נמנים מורים וקציני משטרה. הילדים לומדים בבתי ספר שהקימו מיסיונרים אשר הגיעו לאזור בשנת 1920.
בני-הדור הצעיר נושאים בשני שמות, האחד על פי מסורת האבות הקדמונים והאחר לקוח מהתנ"ך או מהברית החדשה. אף על פי ששפת הלימוד היא אנגלית, נשמר כבודה של המסורת הישנה. חלק חשוב במסורת הזאת הם טקסי המעבר שאותם עוברים ביחד כל הנערים, בהגיעם לגיל 14. כפי שמתארים רינת ויוסי: "הגענו בתחילת החגיגות של טקסי-המעבר. השיא היה טקס המילה: שבעה לילות חגג הכפר. מידי לילה התכנסו בני-הכפר בריקודים ובשירה ברחבה המרכזית, סביב הנערים הרוקדים והמקושטים במחרוזות צבעוניות.
שירה מונוטונית קצובה וסוחפת, תוך רקיעות רגליים אחידות, ליוותה את עשרות המעגלים בטרנס מתמשך. בבקתה הסמוכה התרכזו נכבדי-השבט וראשי המשפחות במספר מעגלים סביב חבית מלאה במשקה מר וחם, תוסס ואלכוהולי שכונה בפיהם בירה. את המשקה החם מצצו בעזרת שורשי-אויר שנמתחו למרחק גדול, כך שגם מעגל החוגגים החיצוני זכה ללגום מהשיכר התוסס.  בבוקר היום השביעי, הסתדרו בני-השבט בתהלוכה ארוכה והחלו מתקדמים אל שפך הנהר הקרוב. שפתותיהם מלמלו שיר לנערים בדרכם לטבילה. בפתח השפך נעצרה השיירה והנערים נכנסו למקום הטוהרה שבמרכז הנהר. הם טבלו את כל גופם, מול עיניהם הבוחנות של בני השבט. בצאתם מהמים נמרחו בבוץ ונוצת תרנגול ננעצה בראשם. לנוצת התרנגול משייכים סגולות-ריפוי האמורות לחסוך מהנערים את הסבל הכרוך במילה. התהלוכה המזמרת חזרה לעבר הכפר ונעצרה שנית ברחבה. קבוצת הנערים הסתדרה במרכז. לעינינו הקרועות ולעיני כל השבט עבר המוהל בין הנערים וחתך בעזרת סכין מטבח גדולה את עורלתם. הנימולים עמדו דוממים וקפואי מבט. סימנים של פחד וכאב יכולים לגרום לגירושם ולשים את משפחתם ללעג ולקלס. לאחר שסיים המוהל את מלאכתו, המשיכו הנימולים לעמוד.  בעוד בני השבט התפזרו לשגרת יומם, בדק מרפא הכפר את הנימולים וקבע את זמן חזרתם לספסל הלימודים.   ד"ר ישראל דרורי, אנתרופולוג מאוניברסיטת תל-אביב, הסביר על טקסי המילה: "טקסי מילה נחגגים בכל רחבי העולם ונועדו להדגיש את השינוי בחייו של היחיד - שינוי במעמדו החברתי. טקסי המעבר נפוצים בחברות פטרי- ליניאליות (חברות שבהן נקבעים הקשרים, הייחוס והמוצא, על פי האב) , בחברות נוודים ונוודים למחצה.
לטקסים שלושה שלבים, שלב ההפרדה שכולל בדרך כלל התנהגות סימלית המציינת התנתקות היחיד או קבוצת גיל ממצב או מעמד קודמים במבנה החברתי או משניהם יחד. לאחר מכן באה תקופת ביניים (סיפיות, על הסף), בה הפרט עובר שלב תרבותי שלא קשור למציאות הקודמת והמציאות החדשה. השלב השלישי הוא שלב ההשתלבות מחדש. מי שעובר אותו הופך למבוגר. את טקסי המילה אפשר להגדיר כאירוע שנמצא בשלב ההפרדה או בשלב הביניים, תלוי בהגדרת הטקס, אורכו ומבנהו.
לשלב הביניים, יש תכונות לא ברורות. הוא בא לידי ביטוי במגוון רחב של סמלים. בחברות אפריקאיות יש לשלב הביניים סמליות של מוות, עובריות, עיוורון או חושך. הטירונים בטקסים עומדים ערומים לגמרי, חסרי מעמד, דרגה ורכוש. התנהגותם פסיבית והם מצייתים בצורה עיוורת למדריכים. המטרה היא להביאם למעמד חדש וצורה חדשה ולטשטש את עברם. בדומה לטירונות ביחידות קרביות - המטרה היא 'לשבור' את הטירונים ואת מה שהביאו מהבית. כך בחברות כמו המסאי והסמבורו. חייבת להיווצר אחוות דמים בין ה'מורנים', הלוחמים. אחרי שעברו את הטקס הם מאמצים סממנים חיצוניים כמו תסרוקת, לבוש, תכשיטים ועוד. מותר להם גם לעסוק בפעילויות מסוימות, בשבט הקורונגו בסודן מותר ל'בוגרים' להתעסק בספורט ההיאבקות ולגור במחנות הבקר.  
הטקס עצמו משרת פונקציות חשובות לעניין האפריקאי: 1. העברת אינפורמציה של חובות וזכויות ליחיד, תהליך למידה של טקסים   סודיים וצפני התנהגות חשובים. זהו למעשה מעין 'בית ספר שדה' שבו לומד ה'חניך' על החברה שבה הוא חי ועל משמעותה של בגרות . 2. הכרזה על אדם מסוים שעבר את הטקס וקיבל מעמד חדש, כמי שהקהילה חייבת להכיר בו. 3. מחויבות לקהילה. הפגיעה באברי המין מבטלת את התלות הרגשית של הנער/ה במשפחתו/ה. ניתוק העוגן הרגשי אינו מאפשר חזרה אל חיק המשפחה. המטרה היא ליצור משבר קולקטיבי ולא אינדיבידואלי, מכאן הפוטנציאל הפוליטי הגדול של הסמליות בטקסי המעבר באפריקה. הפגיעה לא תשכח לעולם. המילה נעשית ללא הרדמה בשליטה עצמית מירבית. יש בצלקת משום תזכורת נצחית למתבגר.
כשנער משבט הטונגה בזמביה מגיע לגיל שש עשרה, הוא נשלח על ידי הוריו לבית ספר מיוחד לבגרות 'Initiation's School', אלה בתי ספר שבהם קונים הנערים את הידע הנוגע לענייני החברה אליה הם משתייכים. טקסי המילה מתקיימים כל ארבע, חמש שנים. הנערים עוברים סדרות עינויים כשהשיא שייך לאירוע המילה עצמו, הנער רץ בין שתי שורות גברים המכים אותו. אחר כך מפשיטים ומגלחים אותו.
הוא מגיע לאבן ומתיישב עליה מול איש לבוש כאריה. לפתע מישהו מכה אותו מאחור. כשיסתובב להביט מי היכה אותו, יחתוך לו איש האריה את הערלה. הטקס יכול להיות ארוך או קצר. אירוע המילה הוא השיא שאחריו מקבלים מעמד חדש.
בחברות שבהן רוב הנישואים הם למעשה התקשרות כלכלית והעברת נכסים בין משפחות, נחשבת האישה לרכוש משפחת הגבר היות ושילמו עבורה. הטקס מציין את בלעדיות משפחת הגבר. האישה הגיעה לשלב שבו היא יכולה לקבל תפקידים נשיים מובהקים. במשפחתה החדשה היא תוכר רק כבוגרת ולא כילדה.
טקסי המילה לנשים מנציחים את עליונות הגבר, היכול להינשא למספר נשים לעומת האישה החייבת להינשא לגבר אחד. גם באפריקה יש המבקרים את הטקסים בטענה שהם פרימיטיביים ומעודדים איידס, פוגעים בזכויות האישה, לא הומניים וחסרי הגיינה. מצד שני ישנם כאלה הרואים בטקסי המילה מסורת ובכל המבקרים מייצגים של גישה מערבית המתכחשת לתרבות האפריקאית, באותה מידה אפשר לראות בקעקועים או בברית המילה היהודית טקסים פרימיטיביים או לא הומניים (מטרת המילה ביהדות היא הפרדה וציון הזהות הדתית של התינוק המתקבל לקהילה).  טקסי המילה פחות נפוצים בערים ויותר בחברות שבטיות מבודדות. קשה לאסור על חברה החיה על פי עקרונות יסוד, במיוחד רועים-נוודים, את קיום הטקס. ניסיונות שכאלה בקרב המסאי והקיקויו בקניה נכשלו" .
 טקסי המילה הגבריים, אכזריים ככל שיהיו, הם מפתח לעולם הגדול והנרחב של המבוגרים. מהרגע שבו הוכרזו קבל עם ועדה כבוגרים, נפתחו בפני הנימולים שלל אפשרויות. בתור מתבגרים חיו הנערים תחת חוקים והגבלות קפדניים שהצרו את צעדיהם, אך לא עוד - העולם נפתח. כל אחד מהם רשאי לשאת אישה, להצטרף אל שורת-הלוחמים בעת הצורך, להיות לבעל-רכוש, לעסוק בפוליטיקה או בכל פעילות אחרת שבה יחפוץ.
לנשים הנימולות הותירו רק סדק צר. לאחר המילה עולמן של הנערות-ילדות העליזות קופא. הן לא תוכלנה להשתתף במשחקיילדים או להתרוצץ יחפות ומשוחררות. מרגע זה ואילך הן עוברות לסטטוס חדש - נשים, ובתור כאלה חלים עליהן איסורים חמורים: עליהן להתכסות בלבוש צנוע, להתנהג בצורה כנועה ומאופקת, אסור להן ליצור מגע עם גברים עד שיודיעו להן על חתנן המיועד. אחד הוא גורלן- לחיות על פי תסריט עגום שהוכתב להן על ידי הגברים.
סיפור המילה של עאשה, סומלית בת 32: . (מתוך ראיון ב: '.F magazine', פריז, מרץ 1979) "הייתי כמעט בת שבע, אבי היה רב-חובל ואמי עקרת בית. התגוררנו באוגדן שבסומליה. היינו מוסלמים סופיים. אבי, שנעדר רבות מהבית, השאיר לאמי את הבחירה אם לעשות את ברית המילה לבנות. באותם ימים רוב חברותי בבית הספר כבר נימולו והייתי אחת היחידות שעדיין נותרה בטומאתה, כי אמי חשבה שאני רזה מידי וחששה מסיבוכים אפשריים. לא עבר זמן רב ואמי החליטה שהגיע הזמן לעשות את הטקס. היא הזמינה מספר אנשים לביתנו, הלבישה אותנו בבגדי משי ופיזרה ברחבי הבית קטורת ובשמים. אל הבית נכנסה אישה זקנה, בידיה נרתיק עור קטן ובתוכו סכין פשוט. הושיבו אותי על שולחן. אישה אחת פישקה את רגלי, שנייה אחזה בכתף ימין ושלישית בכתף שמאל. החלטתי לא לבכות ולהיראות אמיצה ומאושרת. עמדתי לעבור חוויה מיוחדת ומסביבי ישבו חברותי לספסל הלימודים. צעיף שגולגל לכדור הושם בפי בשעה שהזקנה התכופפה וחתכה את קצה הדגדגן. כאב חד פילח את גופי, מעין אקסטזה שאחריה הזקנה המשיכה לחתוך את השפתיים. הקטנות. לאחר סיום החיתוך, תפרה הזקנה את החתך לאחר שווידאה שנשאר פתח קטן לניקוז השתן. גלגלה מספר סדינים וקשרה אותם סביב רגלי כדי שהפצע יחלים. אז החלה החגיגה האמיתית. כל הנשים צהלו ושמחו ואילו אני נותרתי בכאבי עוד ימים ארוכים. לא יכולתי ללכת, רק לקרטע כמו ציפור פצועה. כל פעם שהשתנתי סבלתי מכאבים איומים. באחד הימים התמתחתי לעבר החלון כדי לראות מטוס חולף והפצע נפתח ודימם. אמי טיפלה בי בעזרת משחות ודיאטת-אורז. 
אחותי בת החמש היתה הבאה בתור, רק שאצלה המילה השאירה פגיעה בלתי הפיכה. הפתח שהותירו היה צר מידי ובכל מחזור שני היא הגיעה לבית החולים על מנת שינקזו את קרישי-הדם, שלא הצליחו לעבור מבעד לחריץ הצר. 
בלילה שלפני החתונה, מוצגת הכלה בפני נשות משפחת הבעל כדי שיבדקו אם איבר מינה סגור כחוק. אחת מהנשים הללו פותחת את הפתח הסגור בעזרת הבוהן, ללא משככי-כאבים. למחרת, נאלצת הנערה לקיים יחסי-מין עם בעלה הטרי, לפני שהגליד הפצע. איבר המין של הגבר חופר ופותח את המקום המדמם כל פעם מחדש. למזלי הצלחתי להתחמק מהמעמד המשפיל הזה, בת שבע עשרה נסעתי לארצות הברית ובת עשרים נישאתי לרופא אמריקאי.
קרובות משפחתי שעברו את הסירוס, הפכו לצמחים פסיביים שכל קיומן מסתכם בזה שחיו. קרובותי איבדו את שמחת החיים, את אופיין וקיבלו על עצמן כל גזירה. אני עדיין מסוגלת לאונן, אבל הייתי רוצה להרגיש מה זה".

במחשבה אישית

הברית
רפי רוזן
מתוך: הברית, הוצאת המחבר, 1984

עברו שמונה ימים
מאז נולד אחי,
ושוב הגיעו
	הדודים
		החברים
			והקרובים.
הם שוב הביאו מתנות,
הם שוב רעשו ודברו ועשנו,
ולבסוף הביאו את אחי יורם
והשמחה היתה גדולה. וכולם,
הסתופפו סביבו,
שתו וצחקו.

הם נשאו את אחי הקטן
      על מגש מכוסה בלבן.
עליתי על כתפי אחד מן הגבוהים
      לראות מה שיקרה בחגיגה
לראות מה עושים.

היה שם איש לבוש לבן
אשר מלמל דברים שלא הבנתי,
קצת לעצמו, קצת לכולם.
ואז פתאום לקח מין כלי
ובו חתך בבשר הפיפי של אחי!!!
מן החיתוך פרץ הדם,
אחי צרח בכאב,
אני צעקתי לא!!! לא!!! לא!!!
בכל כוחות גרוני......

אבל כולם קראו הידד!
וגם הקישו בכוסות.........

החלקתי מכתפי האיש
ורצתי בין רגלי האנשים החוצה...
החוצה........ החוצה..... החוצה.......

רצתי ורצתי ורצתי........
איני יודע כמה זמן,
גם לא אדע לאן.
זכרתי רק את צעקת אחי
ואת הדם.
ורצתי שוב הרחק הרחק משם....
.................

בדשא זר, בגן אחר, נפלתי ונרדמתי....

כשפקחתי את עיני,
ישב מולי דודי חיים,
     עיניו גדולות, רכות וישרות.
חיבקתי את דודי
     והוא קרא בתוך עיני, 
            את כל שאלותי.

"מדוע הם חתכו בו בסכין?
על מה הכאיבו לו?
ולמה הם שמחים בכאבו?
דודי, דודי!
הלא אנחנו מרפדים את מטתו,
לובשים לו מלבושים רכים
ודואגים שיהיה לו חם, נעים.
      אפילו את הדלת לא טורקים
 שלא יפחד....
      פתאום חתכו לו כך..
והוא צרח בכאב....
   והם קראו הידד!
     שמחים בכאבו.
דודי חיים,
גם אם תסביר,
הפעם לא אבין...

"נכון", אמר דודי,
"איני יודע להצדיק זאת
וגם איני רוצה.
המעשה הזה הוא פגיעה אכזרית
בחיים רכים וחדשים,
בחיי אחיך התינוק.

זו פגיעה מכאיבה
שהיצור הקטן לעולם לא ישכח
ולעולם לא יסלח.
כאבו כה עמוק
שכל גופו מתכווץ
הוא מתקפל אל תוך עצמו
ומסתגר מן הסביבה שכה הכאיבה לו.

עד שעשו לו ברית
שלח יורם
זרועות פתוחות אל העולם
באהבה,
בסקרנות,
בתענוג....

מעתה יהיה עצור,
חדשן,
עוין,
ומתנכר לסביבתו.

את הארוע הזה עצמו לא יזכור יורם
אבל הזכרון נשאר טבוע
באופיו ובגופו,
בשרירים מכווצים,
בבטן הפוחדת ממגע.

בן ילדי,
לא הייתי שם
כי אין לי הכוח
לעצור בעדם.
כואב לי 
ממש כמו שכואב לך,
לראות את העוול הזה נעשה,

יאמרו לך שזה לא כלום,
שלא כואב
ולא משפיע.
אך כאבו כה גדול
שאחיך לא ישתין שעות רבות,
אולי ימים,
מגודל הכאב.

זו פגיעה גסה ואכזרית
בגופו ורגשותיו של אחיך הקטן,
זה מום
באבר העדין ביותר שבגופו.
זה מום לכל חייו.

"אבל מדוע????
למה הם עשו לו כך?? 
שאלתי בדמעות של כעס.
"זה מנהג עתיק" אמר דודי
שנשמר מימי האדם הקדמון
ועד מלפניו.

גם חלק מקופי היער
החיים במשפחות
בהן זכר אחד
וכמה נקבות
נוהגים אותו מנהג.

כשגוריו מתבגרים
ומתחרים בו
ומתקרבים לנקבות,
נושך ופוצע האב
את הפיפי של גוריו.

בהילה של קדושה
ובתרוצים רפואיים
האדם עד היום
עושה כמותם.

בעיני, אמר דודי,
זה מעשה פראי
שנעשה מתוך בורות ועיוורון,
מתוך פחד להתנגד לחברה,
מתוך פחד לסרב למסורת.
מתוך פחד להרגיש,
מתוך פחד לחשוב.

דודי ליווה אותי הביתה, 
הלכנו לראות את אחי:
הוא לא הניע בידיו,
הוא לא בעט בשתי רגליו,
בטנו שהיתה רכה,
היתה כעת כלוח עץ,
וכשנגענו בו הוסיף והתכווץ.
אגרופיו הקטנים,
היו קפוצים בכוח מוכנים לקרב.

הפיפי שלו היה חבוש מוכתם בדם,
מאז שחתכו בבשרו,
אחי לא השתין.
אך עוד דבר נראה מוזר
אתמול היו ליד הפיפי,
שני אשכים קטנים
צמודים לו מתחתו....
כעת הם לא היו??

שאלנו את רופא המשפחה,
הוא הרצין ובדק והסביר,
"האשכים התכווצו אל תוך חלל הבטן,
למקום שממנו הם יצאו לאחר הלידה.
זה קורה מהתכווצות עזה
מהתכווצות שבאה מכאב ופחד.

"אז למה לא אמרת להם?
למה אתה מרשה להם?,
הלא אתה רופא??? קראתי.
"ילדי" אמר רופא המשפחה,
"קשה לומר לאנשים,
שמעשה שהם עושים
בהתלהבות של קדושה,
במשך דורות רבים
אינו אלא, פשע אכזרי
פשע נגד יצורים תמימים וחסרי אונים,
פשע נגד תינוקות רכים.
על השמעת דברים כאלה, ירגמו אותך באבנים".

לא בן,
את ילדי שלי,
לא אתן להם למול,
אבל יותר מכך איני יכול".

"כשאגדל" אמרתי לידידי,
"אלחם בפשע הזה, בכל מקום שיהיה".

בימים שלאחר מכן,
ישבתי עם אחי,
ליטפתי ופנקתי את גופו,
ובהרבה חום ורוך ואהבה,
נסיתי להקל על מכאובו.....

"אף מילה" הנו עלון תקופתי, היוצא ארבע פעמים בשנה, ונשלח חינם לכל המעונין.
מטרת העלון להביא לידיעת הציבור כל מה שניתן על הטלת מום באברי מין זכריים ונקביים בכלל, ועל "ברית מילה" בפרט, וזאת ממגוון צדדים, כולל צדדים רפואיים, דתיים, היסטוריים, תרבותיים, טקסיים, וכן אישיים.
ההנחה היא, שידע אמיתי ונכון על ניתוח המילה, סיבותיו, תוצאותיו וסיכוניו, יביא הורים להקדיש 
 מחשבה שניה על ברית המילה, ואולי ישכנע אותם לגבי אי-נחיצותו.

ציבור הקוראים מוזמן להגיב על הכתוב, וכן לכתוב מחשבות וחוויות אישיות.

תרומות בצורת בולים ע"ס 2.20 ש"ח לכיסוי הוצאות המשלוח יתקבלו בברכה.

ת"ד 207, ראש-פינה 12000, טל. 979568-051
http://www.beofen-tv.co.il/circumcision
af-mila@canaan.co.il